רבי ישראל נג'ארה, פייטן ומהפכן	/ אלמוג בהר
כותרת : רבי ישראל נג'ארה, פייטן ומהפכן
תקציר: ר' ישראל נג'ארה חי בצפת במאה ה-16, ונחשב לגדול הפייטנים שלאחר גירוש ספרד. הוא חולל מהפכה בשירה העברית ובפיוט, בחיבור ההדוק שיצר בין טקסט ומוזיקה, ובשימוש במושגי האהבה של שירת החול בשירת הקודש. פיוטיו של נג'ארה חדרו לרוב קהילות ישראל; דמותו, שבימי חייו הייתה שנויה במחלוקת, הפכה לאחר מותו לנערצת ושירתו הפכה מודל לשירת הקודש.
מחברים: אלמוג בהר, קהילות שרות
 מילות מפתח/תגיות: ר' ישראל נאג'רה, פיוט, שירת חול, ארוטיקה
נושא + תת נושא : אמונות ודעות: תפילה ופולחן, תרבות: אישים, תרבות: פיוט
אופי הדף: דף ראשון בסדרה
משך ההעברה: 1 שעה
רמת הרקע הנדרש ללימוד
קהלי היעד: מבוגרים//נוער,/

דף הנחיות למנחה
רציונל: לימוד זה כלול במסגרת תכניות הלימוד של ארגון 'קהילות שרות', המבקשות לקרב את מסורות הפיוט של מגוון קהילות ישראל לקבוצות מגוונות. משום כך מומלץ לשלב בלימוד הטקסטואלי המוצג כאן, גם לימוד מוזיקלי של אחד הפיוטים המופיעים באתר 'הזמנה לפיוט', או להזמין ללימוד פייטן כלשהו שישמיע וילמד את המשתתפים פיוט אחר. 
דף הלימוד כולל כמה נושאים. המנחה יכול לבחור, על פי שיקול דעתו והזמן העומד לרשותו,  נושא אחד או יותר. ניתן לפתוח בהקדמה קצרה על דמותו של נג'ארה, להמשיך בהאזנה לאחד מפיוטיו (מהקלטה או מפייטן-אורח), ולצאת ללמידה בקבוצות קטנות של דף הלימוד או חלקים ממנו. לאחר הלימוד בחברותא מומלץ לחזור ל'אסיף' – סיכום הדברים שעלו בקבוצות השונות, תוך הוספת הסברים על ידי המנחה. במהלך הדיון מומלץ להעלות שאלות על מיזוג בין תרבויות, כפי שעולה מפעילותו של נג'ארה, ועל יתרונותיה וחסרונותיה של החריגה מהנורמה המקובלת. 
מומלץ לסיים את המפגש בהשמעה או לימוד של פיוט נוסף.

אורך היחידה – כשעה (מותנה במספר הסוגיות שנבחרו). 
הקשר תוכני – בהקשר הרחב של הלימוד מונָחות הסוגיות הבאות: תחנות היסטוריות בעולם הפיוט, שירה וקבלה, שירה ומוזיקה, השפעות סוּפיות בפיוט, הפיוט לאחר גירוש ספרד, הפיוט במזרח במאות האחרונות, צפת במאה ה-16 (בהקשר הלימוד על האר"י, ר' אלקבץ ור' אלעזר אזכרי). 
התאמה לרפרטואר מוזיקלי – שירת הבקשות החלבית, שירת השבחות העיראקית, או הקבלה לכל שיר של נג'ארה במסורות האחרות. 

ממולץ לפתוח בהאזנה לאחד מפיוטיו המוכרים של רבי ישראל נג'ארה באתרי 'קהילות שרות' ו'הזמנה לפיוט':

יה ריבון:
http://kehilotsharot.org.il/%D7%99%D7%94-%D7%A8%D7%99%D7%91%D7%95%D7%9F-%D7%A2%D7%9C%D7%9D-%D7%9E%D7%A7%D7%94%D7%9C%D7%AA-%D7%A7%D7%94%D7%99%D7%9C%D7%95%D7%AA-%D7%A9%D7%A8%D7%95%D7%AA
http://www.piyut.org.il/tradition/23.html?currPerformance=17
http://www.piyut.org.il/tradition/939.html?section=morePerformances

יערת דבש:
http://kehilotsharot.org.il/%D7%99%D7%A2%D7%A8%D7%AA-%D7%93%D7%91%D7%A9-%D7%A7%D7%94%D7%99%D7%9C%D7%AA-%D7%99%D7%A8%D7%95%D7%A9%D7%9C%D7%99%D7%9D-%D7%94%D7%9E%D7%AA%D7%A7%D7%93%D7%9E%D7%AA-%D7%AA%D7%A9%D7%A1%D7%98
http://www.piyut.org.il/tradition/27.html?currPerformance=68

חייו ומידת השפעתו של ר' ישראל נג'ארה: 
[אינפורמציה זו כדאי להעביר ללומדים בתחילת היחידה או לאחר מפגש ראשון עם המקורות בני זמנו המספרים עליו]	
נג'ארה נולד ב-1555 בצפת למשפחה של גולים מספרד. אביו משה, היה דמות רבנית חשובה בצפת ובדמשק. נג'ארה חי שנים ארוכות בדמשק, ושימש כשליח ציבור בקהילה הספרדית בעיר, וכדרשן בכפר ג'ובאר ליד דמשק. נג'ארה התחתן ונולדה לו בת, אך שכל את רעייתו ובתו במגפה בצפת. הוא חזר לדמשק והתחתן בשנית, ונולדו לו שלושה ילדים. בסוף ימיו עבר נג'ארה לעזה, שם שימש ברבנות, עד שנפטר ב-1628. נג'ארה קבור בבית-העלמין היהודי של העיר עזה. 
	יצירתו של ר' ישראל נג'ארה מעוררת התפעלות בהיקפה. בספרו 'זמירות ישראל' כלולים 346 פיוטים (המהדורה האחרונה של הספר יצאה בשנת תש"ו על ידי יהודה פְרִיס-חורב, בהוצאת מחברות לספרות). בנוסף להם פרסם נג'ארה בצעירותו שירי חול, דרשות ('מקווה ישראל') ופירושים למקרא. נג'ארה היה המשורר העברי הראשון בהיסטוריה אשר ראה את ספרו מודפס  בחייו ('זמירות ישראל' הודפס תחילה בצפת ב-1587, אחר-כך בגרסה מורחבת בוונציה, ב-1599). 
	עוד בחייו התפרסמו שיריו של נג'ארה בקהילות רבות, והייתה להם השפעה מכרעת על שירת המפטירים בתורכיה, ועל שירת הבקשות בחלב ובעיראק. השירים הגיעו לרוב ארצות האימפריה העות'מאנית והעולם המוסלמי, וכן להודו ולמזרח אירופה.
	ר' ישראל נג'ארה חי בתקופה המכונה 'הרנסנס של צפת', לאחר גירוש ספרד. בתקופתו פרחו בצפת המפעל ההלכתי האדיר של ר' יוסף קארו, בעל 'שולחן ערוך', ומפעלו הקבלי האדיר של האר"י. כמו כן בימיו נוצרה קבלת השבת שהתבססה על הפיוט הידוע 'לכה דודי' של ר' שלמה אלקבץ, מן הפיוטים האחרונים שנכנסו אל הסידורים. פיוטים מפורסמים נוספים מצפת של המאה ה-16 הם 'ידיד נפש' של רבי אלעזר אזכרי, 'אל מסתתר' של רבי אברהם מימין, ושלושת פיוטיו הארמיים של האר"י לסעודות השבת. נג'ארה נחשב לפייטן הפורה של התקופה, והפייטן החשוב ביותר והמשפיע ביותר בעידן שאחרי גירוש ספרד. 

דמותו של ר' ישראל נג'ארה בעיני בני-זמנו ובעיני הדורות האחרונים:
ר' ישראל נג'ארה מצטייר כאדם של ניגודים: מצד אחד רב ודרשן, מצד אחר הוא פקד את בתי הקפה שנוסדו באותו הזמן באימפריה העות'מאנית (בעקבות ייבוא קפה מאתיופיה ותימן לרחבי האימפריה), וזאת כדי להאזין בהם למוזיקה. הוא היה יהודי מאמין נלהב, אך הכיר לעומק וכנראה מקרוב את המוזיקה המוסלמית-הסוּפית, ואת המיסטיקה של המסדרים הסוּפיים, ואף נחשד בשבתאות. הגאון בן זמנו מנחם די לונזאנו, שבעצמו כתב פיוטים, אך זכה להצלחה פחותה, אמר עליו, בין השאר בעקבות העובדה שנג'ארה כתב כתוּבּת נישואין בין ישראל לאלוהים לחג השבועות לכבוד מתן תורה - שהוא "התיר עצמו לומר לה' יתברך כל מה שהנואפים אומרים זה לזה" ('שתי ידות', דף קמב), וכן "שאינו מבדיל בין שבת לט' באב" (בבטלו הקינה לפני השמחה). 
	בדף המקורות מובאים מקורות המספרים על ר' ישראל נג'ארה, מפי המקובל ותלמיד האר"י רבי חיים ויטאל, בן תקופתו, שכתב עליו בספר האוטוביוגרפי שלו 'ספר החזיונות'; מן הספר 'חמדת הימים' המספר על יחסו של האר"י לנג'ארה; וכן מבני הדורות האחרונים: חיים נחמן ביאליק ופרופ' יוסף יהלום. שלל המקורות משרטטים קווים שונים בדמותו המורכבת של נג'ארה, ומעלים את הדיון על יתרונותיה וחסרונותיה בעיני הדורות השונים. 

מהפכנותו המוזיקלית של ר' ישראל נג'ארה – קודשי ישראל בלחן ישמעאל:
דמותו המורכבת והלא שגרתית של נג'ארה באה לידי ביטוי ביצירתו.	
כמשורר וכמוזיקאי היה נג'ארה מהפכן הן בסוג החיבור שיצר בין המוזיקה והטקסט, והן בסוג החיבור שבין מוסכמות שירת החול ושירת הקודש הספרדיות – שבהן נדון ביחידה הבאה. ניתן לקבוע כי תופעת 'קודשי ישראל בלחן ישמעאל' מזוהה מאז המאה ה-16 עם רבי ישראל נג'ארה בן צפת, גדול הפייטנים בדורות האחרונים, אף שהיו שותפים לה גם פייטנים אחרים. 
	שירתו של נג'ארה מלמדת על רוחב ועומק ידיעה והתמצאות בתורת המקאם המזרחית (הערבית והתורכית), שאותה רכש מתוך היכרות קרובה עם הפעילות המוזיקלית בחברה הסובבת, בבתי הקפה התורכיים ובמסדרים הסופיים המוסלמים. פיוטיו הורכבו על גבי לחנים של שירים ערביים, תורכיים וספרדיים, כאשר בראש כל שיר נהג לציין את המקאם שבו מושר השיר, ואת מילות הפתיחה החילוניות של השיר הזר שעל פיו הוא חובר. כיום משמשות מילות פתיחה אלו שריד אחרון לשירים תורכיים וערביים ושירים בלאדינו שכנראה היו פופולריים בזמנו, אך לא נותר להם שריד מלבד אותן כותרות עבריות בספרו של נג'ארה. בשיטה זו נוצר חיבור הדוק בין הלחן המקומי המוכר והאהוב לבין מילות הקודש העבריות החדשות, ומכאן והלאה התקבלה השיטה על ידי רוב הפייטנים שפעלו במזרח. כמוהו גם הם נהגו לפתוח את השיר העברי בצלילים הקרובים לצלילים המקוריים של השיר. כך למשל, ריבוי הפיוטים הפותחים במילים 'יה' ו'אל', נובע לא רק מהיותם שמות אלוהים, אלא מהעובדה שהמילה 'יא' היא מילת פנייה נפוצה בשפה הערבית, והמילה 'אל' משמשת בערבית כמילת יידוע (ה"א הידיעה), ומשום כך מופיעות מילים אלה בפתח שירים ערביים רבים.
	הקירבה הלשונית בפתיחת השירים נועדה להזכיר לשרים את הלחן, אך היא יצרה גם כפילות מעניינת: מצד אחד נועד השיר העברי החדש להעניק גרסה יהודית של יראת שמים לתרבות הסביבה החילונית (שירי עגבים ואהבים) או לשירי דתות אחרות (איסלאמיים-סופיים ואחרים), ובכך למשוך לבית הכנסת את הנוער הנוהה אחר תרבות הסביבה, בתי הקפה והמוזיקה; מצד אחר היה בשירת הקודש המיוסדת על שירת החול ממד קבלי - העלאת ניצוצות שנפלו לסיטרא אחרא, זיהוי ממד הקדושה וההתעלות במוזיקה עצמה, אשר הפיוט "מסייע" לה להיחלץ מן החול. כאשר היהודי היה שומע את גרסת החול והאהבים של השיר, הוא היה נזכר לפתע בגרסה הקדושה. אך כפי שהתלוננו רבים, באותה מידה היה נזכר היהודי, בעת שישב בבית הכנסת ושר לאלוהיו, בנוסח המקורי והחילוני של השיר, דברי האהוב לאהובתו...
	הקירבה הלשונית בין שירי האהבים הנוכריים לפיוטים העבריים עוררה באותה תקופה רגישה גם את החשד בשבתאות: המשורר החכם נחמיה חייא חיון (1730-1655, כנראה נולד בסרייבו בבוסניה, ועבר עם משפחתו בגיל 16 לארץ ישראל) פתח את אחד משיריו המיסטיים בארמית של הזוהר במילים: 'לא באלהא מרגליתא בפום דכל בר חי' [=לא באלוהים המורגל בפי כל חי]. מתנגדו המובהק של חיון, הרב צבי אשכנזי, רבה של הקהילה האשכנזית באמסטרדם, תקף את השיר ופירש אותו כמסר שבתאי, המכריז שלא באלוהים שכל חי מורגל להאמין בו הוא מאמין. חיון ענה לאשכנזי כי זה הנוהג הרווח בערי תורכיה, שבו הכותב שיר עברי דואג שהפתיח שלו יהיה דומה לצלילי הפתיח של שיר זר מפורסם, כדי שיהיה קל לשיר אותו. במקרה זה, כך טען, הפתיחה "לא באלהא מרגליתא" אינה מלמדת על דברי כפירה, אלא היא הד לשיר הדוגמה שעליו היא מבוססת La bella Margarita (מרגריטה היפה). אין לדעת אם אכן כך היה, או שהנוהג לחקות את צלילי הפתיחה של שיר המקור היה כה נפוץ, שחיון יכול היה להסוות באמצעותו את שבתאותו.
	גם הגאון מנחם די לונזאנו, (רב, מקובל ופייטן, ה'ש"י (1550)-ה'שפ"ו (1626), נולד כנראה בקושטא שבתורכיה ועלה לירושלים, נודע במחלוקותיו עם בן הרמ"ק, עם האר"י ועם ר' ישראל נג'ארה; חשף מספר כתבי-יד עתיקים למדרשי חז"ל, והוציאם לאור מחדש) מתחרהו של נג'ארה, תקף את נג'ארה על השימוש שעשה במילות פתיחה הדומות למילות הפתיחה המקוריות הזרות לקודש, וטען כי הן משרות אווירה חילונית וחסרת יראה. הוא הדגים את דבריו בשיר ספרדי, הפותח בהכרזה Muerome, mi alma, ay muerome [=אני עומד למות נשמתי, הוי אני מת], שעל פיו נכתב הפיוט 'מרומי על מה עם רם הומה', וכן תקף את שירי הקודש השונים שפתחו בפנייה לאל כ"שם נורא", שהוא למעשה משחק במצלול המילה הספרדית 'סניורה' (senora). די-לונזאנו סבר ששיר כגון זה הוא פיגול: "כי האומרו זוכר דברי הנואף והנואפת ולבו ורעיונו עליהם". ואף על פי כן התירו רוב הפוסקים היהודים בעולם האיסלאם 'גיור מוזיקלי' זה, מתוך הבנה שהוא מתקבל היטב בקהל ומנעים עליו את התפילה. בעולם הנוצרי הייתה פחות סובלנות לתופעה זו, כולל השימוש בשורות הפתיחה של השיר, ואף בדור האחרון ממשיכים דיונים אלו, כמו בדברים שכתב הרב עובדיה יוסף בספרו "יחווה דעת".
	כאמור, נג'ארה הכיר היטב את המוזיקה הערבית, המוזיקה התורכית והמוזיקה הספרדית-היהודית, העממית כמו גם האמנותית, וככל הנראה הוא אף שלט בלשונות אלו (אולי אף בשפה היוונית), רבים משיריו נכתבו בארמית בהשפעת קבלית. את השפות הרבות הוא רכש בעת שהותו בארץ ישראל ובסוריה, ואולי גם בתורכיה.