ארוטיקה קדושה – פיוטיו של רבי ישראל נג'ארה / אלמוג בהר
כותרת : ארוטיקה קדושה – פיוטיו של רבי ישראל נג'ארה 
תקציר: ר' ישראל נג'ארה חי בצפת במאה ה-16, ונחשב לגדול הפייטנים לאחר גירוש ספרד. הוא חולל מהפכה בשירה העברית ובפיוט, בזכות החיבור ההדוק שיצר בין טקסט ומוזיקה, ובזכות השימוש במושגי האהבה של שירת החול בשירת הקודש. פיוטיו של נג'ארה חדרו לרוב קהילות ישראל; דמותו, שבימי חייו הייתה שנויה במחלוקת, הפכה לאחר מותו לנערצת ושירתו הפכה מודל לשירת הקודש. בחלק זה נתמקד במהפכנותו הטקסטואלית של ר' ישראל נג'ארה - הארוטיקה והארס-פואטיקה בשירתו.
מחברים: אלמוג בהר, קהילות שרות
 מילות מפתח/תגיות: ר' ישראל נאג'רה, פיוט, שירת חול, ארוטיקה
נושא + תת נושא : אמונות ודעות: תפילה ופולחן, תרבות: אישים, תרבות: פיוט
אופי הדף: דף שני בסדרה
משך ההעברה: 1 שעה
רמת הרקע הנדרש ללימוד
קהלי היעד: מבוגרים//נוער

דף לימוד זה הוא השני בסדרת הלימוד על רבי ישראל נג'ארה, והוא מוקדש למהפכנותו הטקסטואלית. ניתן לפתוח בלימוד קצר משותף ולהתפצל לקבוצות לימוד קטנות; לחלופין, אפשר ללמוד את כל הטקסטים יחד במליאה.
שני הנושאים העיקריים שייבחנו ביחידת לימוד זו - הארוטיקה והארס-פואטיקה - בולטים במקומם הייחודי בשירת נג'ארה, וחורגים בצורה מסקרנת למדי מהטקסטים המקובלים בשירת הקודש. 
בסיום הלימוד כדאי לדון בציפיות שלנו משירת הקודש לעומת שירת החול החדשה, בדמותו של המשורר בעיני קוראיו, ובתחושות שעיסוקים אלו מעוררים בהקשר של עבודת ה'.

מהפכנותו הטקסטואלית של ר' ישראל נג'ארה והארוטיקה בשירתו
במפגש הקודם עמדנו על מהפכנותו המוזיקלית של נג'ארה. כעת נראה את מהפכנותו הלשונית והתכנית, ואת השפעותיו על מרבית הפייטנים היהודיים בעולם המוסלמי. למעשה, אפשר לראות בו ובפיוטיו ביטוי למהפכנות קבלת צפת בתחום הפיוט – הקשר לקבלה עולה בפיוטים רבים הכתובים בארמית, וגם ממד הגאולה בולט מאוד בשיריו. המהפכנות הטקסטואלית היא בעיקר בחיבור שיצר בין שתי המסורות הגדולות שירש: שירת החול הספרדית ושירת הקודש הספרדית ושאינה ספרדית, ושזירתן יחד למסורת פיוטית חדשה היא מעשה אמנות.
	בצעירותו כתב נג'ארה שירי חול, על פי כללי הכתיבה הקפדניים של שירת החול הספרדית הקלאסית. הוא היה מקורב לחבורות משוררים, בעיקר בסלוניקי, ושמר על המשקל והצורה הספרדיים, תוך נאמנות לעולם התוכן הספרדי ולמוסכמותיו. רבים משירים אלו היו שירי אהבים, ושירי ידידות שהחליף עם משוררים אחרים. כמה מהם אף הודפסו בספרו 'מימי ישראל', תוך התנצלות המחבר שהם נכתבו "בימי הילדות והשחרות / דלא מקבלי מרות". 
	מוסכמות שירת החול והקודש הספרדיות הלכו והתרחקו מנג'ארה ומבני דורו שלאחר גירוש ספרד: מצד אחד, לאחר היעלמות חצרות הגבירים? איבדה שירת החול החצרנית את קהל שומעיה הטבעי ואת תמיכת הנדבנים בה. הדיאלוג עם שירת החול בערבית-ספרותית שעליו התבססה לא יכול היה להימשך מכיוון שחלק מהקהל שוב לא הכיר שירה זו לעומק. מצד שני, גם שירת הקודש הספרדית, שנטתה אל הרציונליזם והפילוסופיה, רחקה מן הקהל החדש שהיה מושפע מפריחת הקבלה, ונהה אחר פיוטים שהתקרבו לעולם זה. בד בבד נוצרו באותה עת מסגרות שירה קבליות חדשות, כגון 'קבלת שבת', 'תיקון חצות' ו'בקשות', שדרשו רפרטואר של פיוטים חדשים.
	לשירת הקודש החדשה שיצר נג'ארה, הוא החדיר את ציורי האהבה של שירת החול הספרדית, שנשענה על שיר השירים ועל שירת האהבים הערבית (הדוד והרעיה, ההשתוקקות והמרחק, הנדודים ואיחוד האוהבים). לכאורה אין בכך חידוש גדול, שהרי שיר השירים שימש חלק מן הפייטנים כבר בעבר; אך למעשה ההבדל הוא עצום: שיר השירים הופשט עד אז מרובד הפשט שלו המגולל סיפור אהבה ותשוקה בין גבר ואישה, ופורש על ידי חז"ל כאלגוריה לאומית המבטאת את הקשר שבין כנסת ישראל לאלוהי ישראל. גם בימי הביניים ניתנו לשיר השירים הסברים פילוסופיים המרוחקים מהרובד הפשוט של הטקסט. לעומתם, הרבו פייטני ספרד להשתמש בדימויי שיר השירים בשירת החול שלהם, כלומר "החזירו" את המגילה אל הרובד הפשוט. נג'ארה חיבר בין השניים, אימץ מחד את הפרשנות הקבלית של שיר השירים הרואה בו ביטוי לקשר המיסטי בין היחיד לאלוהיו, וכתב, מצד שני, שירת אהבה של אדם, לעתים משורר, לעתים בלשון נקבה - אל אלוהיו. אף כי הוא לא היה הראשון שפנה לאל כאל דוֹד, ידיד, מחמד עין ואהוב - גודש הדימויים הללו בשירתו הוא בגדר חידוש. מעתה, ובהשפעת שירת האהבה העברית-ערבית, הידיד-האל הוא הגוזל את השינה מעיני אוהבו והוא המבעיר אש בלבו (או קורע את לבו לשניים); האהוב הוא יונה, יעלה, שושנה, לא רק סמל לכנסת ישראל אלא אהוב/ה של ממש. דימויים אלו קרובים גם לשירת האהבה הסוּפית לאל, הערבית והתורכית, שנכתבה באותו הזמן ממש.
	בקבלת האר"י הפכו הסמלים הנועזים, הארוטיים, שקודם לכן הועברו בסודי סודות בקרב מקובלים בלבד, לנחלת הכלל, ושימשו את בעלי החזיונות והדמיונות בפעילותם המיסטית. כך התחברו להם העולמות השונים – עולם שיר השירים העתיק על פרשנויותיו הרבות, עולם שירת האהבים העממית (תורכית, ערבית ולאדינו), עולם שירת האהבה הקלאסית (שירת החול הספרדית העברית והשירה הערבית), ועולם הפיוט. חיבור זה נעשה גם בשירי אהבה כ'לכה דודי' ו'ידיד נפש'. באותה אטמוספרה, שר גם שבתאי צבי רומנסה ספניולית (ספרדית-יהודית) על מָלִיזֶלְדָה בת הקיסר כשספר תורה בידו - אות לנישואין מיסטיים בין המשיח לתורה; ובספרי חסידות נכתב ש"ראוי לחשוב בתפילה שאישה נקבה עומדת לפניו, ואז יבוא למדרגה, כידוע. גם ר' יצחק אייזיק טויב מקאלוב הפך שירי רועים הונגריים לשירים על כנסת ישראל, ופירש את "הר הר מה גבוה אתה / כלה כלה מה רחוקה את" כקינה על גלות השכינה.
	הרמ"ק, המקובל ר' משה קורדובירו שהיה מורו של האר"י, יצא בספרו 'שעור קומה' נגד מי שביקש להרחיק את ההגשמה ולבטל את שירי הדוד והשולמית מן הפיוט. הוא הסביר שביטויי הזיווג הארציים מסמלים את הזיווג השמימי, והשימוש במשלים ארציים הכרחי במסגרת מגבלות הלשון האנושית, וזאת כפי שכבר הותר לשלמה המלך בשיר השירים. 
	
אם כן, בשירתו של נג'ארה בולט המוטיב הארוטי, שפעמים רבות הוא אף הדדי, וגם הקב"ה אומר לכנסת ישראל אהובתו: "נלכדתי בתוך רשתך ופח חשקך לי טמון". כדי להמחיש זאת נקרא את הפיוטים 'ידד שנת עיני' ו'ירעד לבי'. אפשר ללמוד זאת גם על-ידי קריאת הכתובה לחג השבועות שכתב נג'ארה ושמתארת את חתונת הקדוש ברוך הוא עם כנסת ישראל, בחיקוי אמנותי לכתובה ההלכתית הרגילה, ותאריכה הוא יום מתן תורה, והמוהר לכלה הוא התורה.
	כמובן, בשירתו של נג'ארה ישנם מוטיבים אחרים: של אוהבים (הדוד והרעיה, הצבי והכלה-היעלה, האל והיונה); של הגאולה, הלילה והשינה; ושל המוזיקה והשירה. כמו כן אפשר להבחין בין המקומות שבהם הכתיבה היא בלשון זכר או בלשון נקבה; בלשון יחיד או רבים (ובכך מודגש הפן הלאומי); כאשר הדובר הוא האדם או האל (כמו ב'יערת דבש'); וכמובן, בדיאלוג בין שניהם.
	בשירתו של נג'ארה בולטים לא רק צער הגלות אלא גם הנחמה והציפייה לגאולה, הן של המיסטיקן עצמו בקרבתו לאלוהים, והן של העם. כפי שראינו, פיוטיו התחברו מתוך פתיחות מפעימה לתרבויות הגויים, בעיקר התורכית והערבית, ומתוך המורשת הספרדית-יהודית, והם מעשה רוקם של עולמות שונים שנפגשו והותכו יחד - הקודש והחול, המילים והמוזיקה, ההלכה והאהבה, האמונה והיופי, ישראל והעמים.

הארוטיקה בפיוט:
ידד שנת עיני / ר' ישראל נג'ארה
הפיוט 'ידד שנת עיני' מעמיד שרשרת דימויים המבטאים את היחס שבין האדם, המשורר, לבין האל. בלימוד זה תוצע אפשרות פרשנית אחת לפיוט. נפתח בקריאת הפיוט יחד בקבוצה, ונבהיר תחילה את משמעויותיו המילוליות (פירוש מילולי ותוכני לפיוט מופיע באתר "הזמנה לפיוט": http://www.piyut.org.il/textual/643.html)
	פיוט זה בולט כאמור במוטיבים הארוטיים שלו (לדוגמה בבית: "לו אהיה אוהל.. נתעלסה אהב"), ובשילוב המדהים בין עולמות הדימויים השונים של הקשר בין האדם לאל: אוהב ואהוב, ילד ואם, עבד ואדון. הדימוי "אינק שדי יופייך" אמנם לקוח מן המקרא (יחס אלוהים לעם ישראל במדבר אחרי יציאת מצרים), אך כאן הוא מוקצן. בעזרת ההיסט שנוצר בדימוי "שדי יופייך" – האלוהים מקושר באופן מפתיע דווקא ליופי, ולא לאמת, לזיכרון, לחוק, לנאמנות או לברית, כפי שמקובל יותר במסורת היהודית. בבית "לו אהיה לשון", האל שם בפי המשורר שיר שנועד להשקיט את "יקוד חשקך" – ביטוי שאותו ניתן לפרש לשני הכיוונים - חשק המשורר לאל, וחשק האל למשורר. כמו כן כדאי לשים לב לאכזריות הדימוי בבית "לו אהיה רומח".
	הבית השלישי, "לו אהיה שלח", עבר שינוי מעניין, ומעין צנזור של הגרסא הראשונה: במהדורה הראשונה הוא היה "לו אהיה שורש / ואתה לִיבְנִי / אשב בצלךָ / ופריך אשמרה". אך העם נהג לשיר כך: "לו אהיה שורש / ואתה לי בְּני" - דבר שיצר חילול קודש וגרר ביקורת נוקבת של הגאון די לונזאנו. כתוצאה מכך שינה נג'ארה, שהיה רגיש לביקורת זאת, את המילים במהדורה השנייה.

ירד דודי לגנו (כתובה לחג השבועות) / ר' ישראל נג'ארה
פיוט זה ארוך למדי, ואפשר לקרוא בו על-פי הזמן הנתון במפגש, או להותיר אותו לקריאת הרחבה בבית. פירוש מילולי ותוכני בסיסי לפיוט מופיע באתר "הזמנה לפיוט":
http://www.piyut.org.il/textual/868.html

ארס-פואטיקה בפיוט:
ירעד לבי - ר' ישראל נג'ארה
הפיוט "ירעד לבי" מתאר את תחושותיו של המשורר כשהוא כותב (ושר?) לפני האל. כאן תוצע פרשנות אפשרית אחת לפיוט. רצוי לקרוא את הפיוט בקבוצה, ולהבהיר אותו תחילה מבחינה מילולית (פירוש מילולי ותוכני ניתן למצוא באתר "הזמנה לפיוט": http://www.piyut.org.il/textual/90.html)
	בשיר זה בולטת ההתרגשות האוחזת במשורר בעת כתיבת השיר: רעידת הלב, דפיקות השיניים, וההתעלות של המשורר, המצליח, על אף היותו 'פרעוש', להבין את גדולת האל. הכישרון של המשורר הוא מתנת האל - "הוא ישים בפי מענה" (בדומה ל'נשמת כל חי' בתפילת שחרית בשבת), ומוזכרת התנועה בין השירה הכתובה לשירה המושרת והנשמעת.