דף למנחה
נכתב על ידי אריה (בודה) בודנהיימר וחן טננבאום-דומנוביץ

לימוד ליום השואה הנסב על 'ליל שרפת הספרים' שהתרחש בברלין ב-1933, ובעקבות ספרו של חיים באר, 'לפני המקום'. מה ערכם של חיי האדם וכיצד אפשר להנציח את זיכרון השואה ואובדן הערכים ההומניים והתרבות? 

 מהלך הפעילות

א. פתיחה במליאה:
תיאור קצר של ליל שריפת הספרים בגרמניה הנאצית ומיצג הזיכרון שהקים לזכרו מיכה אולמן.

רקע למנחה
ב-6 באפריל 1933 הפיצה אגודת הסטודנטים הגרמנית רשימה של ספרים "המאיימים על הרוח הגרמנית", שיש להשמידם באש כדי לטהר את ספריות גרמניה. רשימת הספרים הופצה ברדיו הגרמני והודפסה בעיתונות. ב-8 באפריל תלו אגודות הסטודנטים על דלתות כל ספרייה בגרמניה שנים-עשר "עקרונות" (בדומה למעשה שביצע מרטין לותר), המצהירים על טיהור השפה הלאומית והתרבות הגרמנית, תוקפים את 'האינטלקטואליזם היהודי', ודורשים להקים באוניברסיטאות מרכזים של לאומיות גרמנית. לדברי הסטודנטים, פעולה זו באה כמענה לקמפיין השמצה שמארגנת יהדות העולם נגד גרמניה ונגד הערכים הגרמניים המסורתיים.
בליל 10 במאי 1933 שרפו סטודנטים ופרופסורים בכיכר בבל שבברלין (כיכר האופרה), בהוראתו של גבלס ובליווי מוזיקלי של מקהלות SS ו-SA, למעלה מעשרים אלף ספרים שנכתבו על ידי כמאתיים סופרים, אנשי מדע, פילוסופים, אנשי אמנות ועיתונאים, מתוכם כשני שליש יהודים וכן קומוניסטים, ליברלים ומתנגדי שלטון. הספרים נבזזו מספריות ומאוספים פרטיים וכללו עבודות של תומס מאן, היינריך היינה, קרל מרקס, זיגמונד פרויד, אריך קסטנר ורבים אחרים. שרפת ספרים פומבית זו גררה גל של שרפות ספרים ברחבי גרמניה.
ב-20 במארס 1995 נחנכה בכיכר בבל האנדרטה 'הספרייה'  שעיצב האמן הישראלי מיכה אולמן. מדובר בחדר תת-קרקעי מואר בעל תקרת זכוכית (היא רצפת הכיכר), הנמצא מתחת למקום המדויק שבו נשרפו הספרים. החדר מכוסה במדפי ספרים ריקים המתאימים לאחסונם של 20,000 ספרים ומייצגים את החלל התרבותי שנותר לאחר שרפת הספרים. ליד האנדרטה שני לוחות ברונזה שעליהם חקוקה, בין היתר, אמרתו הנבואית של המשורר הגרמני-יהודי היינריך היינה: "הייתה זו רק הקדמה. במקום שבו שורפים ספרים, ישרפו בסוף גם בני אדם".

ב. דיון במליאה
"הייתה זו רק הקדמה. במקום שבו שורפים ספרים, ישרפו בסוף גם בני אדם" (היינריך היינה)
-	האם גם לדעתכם שרפת ספרים מנבאת שרפת בני אדם? מדוע?
נקודות לדיון:
-	ספרים כמבטאים את עומק התרבות המערבית, את 'מותר האדם מן הבהמה'. שרפת ספרים היא, מבחינה זו, קץ התרבות, ולכן היא תחילתו של תהליך שבסופו גם עלולים לשרוף בני אדם.
-	האם גם בימינו ספרים מבטאים עדיין את עומק התרבות? האם כיום יש דרך ביטוי אחרת לעומק תרבותי?

ג. לימוד בחברותא
קריאת קטעים מספרו של חיים באר, 'לפני המקום'.
רצוי להקדים לקריאה ולדיון דברי הקדמה על הספר ועל ההקשר של החלקים המובאים:
על הספר 'לפני המקום':
הספר עוסק בספר שמתקשה להיכתב ובספר שנכתב תחתיו.
הספר שמתקשה להיכתב אמור היה להיקרא 'מילים ללא ארץ'. בספר זה מסופר על פרויקט שבו, בשל סכנה קיומית למדינת ישראל, אמורים כל הספרים וכל מילה מודפסת לצאת לגלות לארכיון באמריקה - 'בבל החדשה'. אך בסופו של דבר ספר זה לא נכתב ובמקומו נכתב ספר אחר שגם הוא עוסק בספרים, בסופרים, באספנים וסוחרי ספרים, בספרים שנשרפים ובאותיות פורחות. במהלך העלילה מופיעים בספר  ספריות, ספרים וסופרים הרבה: ש' אנ-סקי, ש"י עגנון, אלזה לסקר-שילר, אורי צבי גרינברג, ח"נ ביאליק, פרנץ קפקא, בנימין תמוז, חיים לנסקי ורבים נוספים.
הסופר חיים באר הוא גיבור הספר בשמו המפורש. סיפור העלילה מושך אותו לברלין להשתתף בקולוקוויום הזוי משהו. בברלין הוא פוגש מספר דמויות. הדמות המרכזית היא שלמה רפופורט, יהודי תושב ברלין, העורך לבאר מסע בין שלוש תחנות הנצחה להכרת סיפורו האישי. אביו היה אספן ספרים שחווה את ליל שרפת הספרים בכיכר האופרה (כיכר בבל) בברלין. למחרת מצא אביו באותה כיכר אוד מוצל - דף חרוך מתוך 'הגלגול' של קפקא, ואימץ אותו למשמרת. 
שלמה רפופורט, שנמלט עם אמו לאמריקה, חזר אחרי המלחמה לברלין, והקדיש את חייו להנצחת זכרו של אביו שבחר להישאר בברלין עם ספריו, עד שנשלח להשמדה. הוא הפך להיות סוחר ספרים קשוח ועשיר. משימת חייו הייתה למצוא ספר, ולו אחד, מספריית אביו. הוא הקים בביתו חדר הנצחה שנקרא 'בית-הספר' - ספרייה שבתוכה כַּן בודד ועליו ספר אחד, ספרו של ש' אנ-סקי, וכן הדף מ'הגלגול' ששרד. 
התחנה השנייה במסע היא תחנת הרכבת 'גרונו ואלד', שממנה נשלחו להשמדה יהודי ברלין ואביו של רפופורט ביניהם. פסי הרכבת הם אתר זיכרון - לאורך המסילה פרושים לוחות זיכרון ועליהם חקוקים תאריכי המשלוחים, יעד הנסיעה ומספר הנשלחים בכל רכבת.
התחנה שלישית שאליה לוקח רפופורט את באר היא האנדרטה של מיכה אולמן, שחפר בכיכר האופרה בברלין את 'הספרייה' לציון ליל שרפת הספרים.

ד.  דיון במליאה:
-	בעבור האב, הספרים היו טעם החיים עד כדי כך שבחר להישאר ולמות איתם ולא להימלט ולהציל את עצמו. נשאל האם גם בחיי המשתתפים יש חפץ כזה שנותן טעם לחיים עד כדי כך שכדי להצילו הם מוכנים לסכן את חייהם?
-	על האנדרטה 'הספרייה' של מיכה אולמן:
האנדרטה בנויה כחלל המזכיר תא גזים, ויוצר קשר מיידי בין שרפת הספרים להשמדת בני אדם - המחשת דבריו של היינה. בשיחה על פה הסביר האמן שאת מדפי הספרים באנדרטה הוא בנה ברוחב של אדם שוכב, ובכך רמז גם אל הדרגשים במחנות ההשמדה. הרִיק שמבטאת האנדרטה מסמל הן את הרִיק הפיזי (השמדת הספרים ובני האדם) והן את הרִיק התרבותי-ערכי שנוצר באין ספרים וערכים.
- נשאל אילו אנדרטות נוספות לזכר השואה מוכרות למשתתפים, איזו חוויה הן מותירות בהם ובמה הן שונות ודומות לאנדרטה של אולמן.
-	הכוכבים (עמ' 69) 
רפופורט מדבר על "כוכבים שאורם מוסיף להגיע אלינו מן החלל רבבות שנים לאחר שהם עצמם כבר דעכו והתפוררו ואבדו באין-סוף". מה מסמלים כוכבים אלה? אולי את ליל שרפת הספרים ואולי את השואה כולה. איזה אור ממשיך להגיע אל המשתתפים לאחר כלותו?

ניתן להראות למשתתפים תמונות של האנדרטה כפי שהן מופיעות כאן, או בגודל מלא כפי שהן מופיעות בלינקים המופיעים בהמשך. 

האנדרטה של מיכה אולמן:

התצלומים לקוחים מויקיפדיה:
http://he.wikipedia.org/wiki/%D7%A7%D7%95%D7%91%D7%A5:Buecherverbrennung_Denkmal_Bebelplatz_Berlin.jpg
http://he.wikipedia.org/wiki/%D7%A7%D7%95%D7%91%D7%A5:Berlin_DenkmalBuecherverbrennung_BookBurningMemorial_Bebelplatz.jpg