הצעת הנחיה: בלי זה אי אפשר
בארי צימרמן, עלמא

תוכן: 
הלימוד עוסק בלימוד, כלומר, בתהליך הבית-מדרשי. המקורות שעליהם יתבסס הלימוד הם שלושה סיפורים קצרים: השניים הראשונים מתרחשים בבית המדרש ובסביבתו והשלישי מתרחש בבית הכנסת. בסיפור הראשון ממסכת יומא, מנסה הלל, שהגיע לארץ-ישראל מבבל, להיכנס אל בית מדרשם של שמעיה ואבטליון, אך הוא נחסם על ידי השומר מאחר שלא יכול היה לשלם דמי כניסה; בסיפור השני ממדרש שיר השירים רבה, מסופר על ר' עקיבא שהתעכב בכניסתו לבית מדרשו של ר' אליעזר[/שלא היה לו מקום בבית מדרשו של ר' אליעזר?]; בסיפור השלישי הלקוח מ"מעשה הגדולים החדש", מתעכב ר' יצחק מברדיטשב באמירת "כל נדרי" בליל יום הכיפורים.
בכל אחד מן הסיפורים מוצגת מציאות פגומה, [של עיכוב וחוסר יכולת להיכנס ללימוד], וכן מתואר התיקון לפגם זה, ובכך מוגדרת המציאות התקינה, הרצויה, לדעת המספר.

הסיפור במקור א' מותח ביקורת על [אטימותם] שני החכמים העומדים בראש בית המדרש, שמעיה ואבטליון, שאינם שמים לב לכך שתלמידם הלל נעדר מן הלימוד, וכנראה גם אינם מודעים למצבו האישי ולמחיר הכלכלי שנדרש ממנו כדי ללמוד, כמו גם לזמן המועט שהוא יכול להקדיש ללימוד בנוסף לצורך לפרנס את עצמו ואת אנשי ביתו. בסוף הסיפור הם מתקנים את העוול, ומתוך חילול השבת הנעשה לכבודו הם מכירים בגדולתו, ואולי גם מבינים שבית מדרש בלי הלל אינו בית מדרש  ראוי ואולי גם – שבית מדרש שאינו פתוח לכל אחד אינו בית מדרש ראוי.
הסיפור במקור ב' מלמד אותנו שהיעדרו של רבי עקיבא מבית המדרש משבש את הלימוד. התורה אינה נמצאת ב[מרחב הגאוגרפי דווקא של] בית המדרש אלא [במרחב הרוחני -] במקום שבו נמצא רבי עקיבא. גם הפעם החכם המלמד מכניס אליו את תלמידו המצוי בחוץ. גם הפעם צריך לוותר על משהו לצורך כך: בסיפור על הלל ויתרו על שמירת השבת; בסיפור על רבי עקיבא יש פגיעה בכבוד באי בית המדרש, שצריכים לפנות מקום (מישהו אחר ייאלץ לצאת החוצה) לרבי עקיבא.
הסיפור במקור ג' מובא לצורך ההשוואה. ר' לוי יצחק מברדיטשב מתעכב בתפילתו ומעכב קהילה שלמה. בניגוד לסיפורים הקודמים, כאן לא צריך להכניס מישהו פנימה – הוא כבר בפנים. כאן לא מדובר על לימוד אלא על תפילה. לא השיחה בין בני האדם היא מרכז הסיפור אלא השיחה עם האל. הרבי אינו מכחיש את טענות האיש הבוכה אלא מחכה עד שהאיש יסלח לאל - ורק אז מתאפשרת התחלתה של תפילת הציבור.

מעין שורה תחתונה: ר' לוי יצחק מברדיטשב מבין לכתחילה את מה שהחכמים הבינו רק בדיעבד: שכדי לפתוח בלימוד/ בתפילה, יש צורך להקפיד על תנאי יסודי, ואם מוותרים עליו נוצר פגם מהותי בלימוד או בתפילה. לא תמיד התנאי הוא אותו תנאי, אבל הוא תמיד קיים ויש לזהותו, הן בטקסטים הנלמדים והן בתוך הקבוצה הלומדת. על כן יש מקום לפתוח בבירור פנימי של הקבוצה ולשאול מהו התנאי ההכרחי ללימוד? איזה איזון דרוש לה בין ידע לרגש, בין לומדים ומלמדים, בין מושפעים ומשפיעים?  

דרך הלימוד:
א.	המפגש ייפתח בהצגת שאלה במליאה למשתתפים: מה יכול להוביל לדעתם, לביטולו של בית המדרש שלנו? [תשובות אפשריות: נושא משעמם; היעדרם של משתתפים רבים; היעדר מנחה; חסימת תקציב; קשיים טכניים; וכו']. אפשר גם להוסיף: מה מקשה או עשוי להקשות על בית המדרש, אבל אינו מונע את פתיחתו? ומכאן יתפתח דיון בשאלה, מה מגדיר את המפגש הזה או את בית המדרש שבו אנו שותפים?
ב.	קריאת הסיפור הראשון במשותף במליאה בהובלת המנחה: הלל עלה ארצה מבבל לירושלים והשתתף בשיעוריהם של מנהיגי הדור, שמעיה ואבטליון. כדי שיוכל להיכנס לבית המדרש, עליו להפריש מחצית ממשכורתו, וכשזו אינה ניתנת לו ביום שישי, הוא מטפס על חלון בית המדרש כדי לשמוע דברי תורה, אך נקבר וקופא תחת השלג הנערם עליו. כדי להצילו נאלצים שמעיה ואבטליון לחלל שבת, והוא מוכנס פנימה להתחמם. 
ג.	בקבוצות קטנות  (3-4 משתתפים): קריאת שני הסיפורים הנותרים בסיוע ההערות והשאלות הנלוות, ובעזרת המנחה.
ד.	אסיף במליאה: נציגי כל קבוצה ישתפו את המליאה במה שהתרחש במהלך הלימוד. המנחה ידגיש מתוך הדברים שיעלו, את הזיקה בין מה שהתרחש בקבוצות לבין מה שעולה מן הסיפורים.