בוחרות ונבחרות: עיון בתשובה של הרב בן ציון חי עוזיאל בדבר השתתפות נשים בבחירות
דף למנחה
מבוא: מעמד האישה ביהדות 
מעמד האישה ביהדות השתנה מאוד מתקופת המקרא והתלמוד ועד לימינו. מן המקרא לא עולה בבירור מהו מקומה של האישה. על פי רוב נשים אינן מוזכרות בשמן ותפקידן בסיפור המקראי שולי, אך מאידך יש נשים מעטות שמוזכרות בשם וניכר כי היו להן תפקידים חשובים. בספר בראשית מופיעים שני סיפורים על אודות בריאת האישה: פרק א מציג בריאה שוויונית: "וַיִּבְרָא אֱלֹהִים אֶת-הָאָדָם בְּצַלְמוֹ, בְּצֶלֶם אֱלֹהִים בָּרָא אֹתוֹ, זָכָר וּנְקֵבָה בָּרָא אֹתָם" (בראשית א, כז), ופרקים ב-ג מציגים בריאה לא שוויונית, כלומר שתחילה נברא האיש ורק אחר כך נבראה האישה מצלעו, להיות לו עזר כנגדו. לאחר החטא נענשת האישה במילים: "...וְאֶל-אִישֵׁךְ תְּשׁוּקָתֵךְ, וְהוּא יִמְשָׁל בָּךְ" (בראשית ג, טז). כלומר, האישה נועדה להיות תלויה תדיר בגבר השולט ומושל בה. 
בתלמוד ישנה מחלוקת אם חווה נבראה מצלעו של האדם הראשון או שהם נוצרו יחד דו פרצופין (שתי ישויות שלמות המחוברות בגבן). מחלוקת זו משקפת שתי עמדות בנוגע למעמד האישה: האישה כתלויה באיש; והאישה כשווה לאיש. 
ההלכה מטילה על האיש זכויות וחובות רבות יותר מאשר לאישה. נשים פטורות ממצוות עשה שהזמן גרמן (כלומר, כל מצווה שקיומה תלוי בזמן כמו ישיבה בסוכה וכדומה). אך הן מחויבות בכל שאר המצוות, ובמיוחד במצוות לא תעשה (למעט שלוש). חז"ל אסרו על האיש שלא להרבות שיחה עם האישה וקבעו כי נשים פסולות לעדות, בין בדיני ממונות בין בדיני נפשות; פסולות לשמש שופטות ולמעשה פסולות לכל תפקיד בעל שררה. במדרש תנאים ובהמשך אצל הרמב"ם מופיעה הקביעה: "שום תשים עליך מלך – ולא מלכה. מלמד שאין מעידין אשה במלכות וכן כל משימות שבישראל אין ממנין בהן אלא איש". חז"ל פסקו שאישה לא תהיה מורה לילדים קטנים בשל צניעות‏, לא תקרא בתורה מפני כבוד הציבור, לא תשא כלי נשק‏ ולא תשתתף במלחמה מפני שאין דרכה בכך‏‏, אלא אם מדובר במלחמת מצווה. באשר לשאלה אם מותר לנשים ללמוד תורה, יש מחלוקת חכמים שהמשיכה לאורך הדורות. ברוריה, אשתו של התנא רבי מאיר, הייתה ידועה בלמדנותה ואף השתתפה בוויכוח הלכתי עם החכמים בדורה, אך היא האישה היחידה הידועה לנו שהגיעה למעמד זה ונחשבת יוצאת דופן. 
לאורך תולדות האנושות ועד לתחילת המאה הקודמת היה זה נדיר למדי למצוא נשים בהנהגת הציבור. רק לאחר מלחמת העולם הראשונה הוענקה לנשים בעולם הרחב הזכות לבחור ולהיבחר למשרה ציבורית. בתגובה לתמורות אלו, עלתה לדיון זכותן של נשים לבחור ולהיבחר גם בספרות השו"ת, בשנים תרע"ח-תר"פ (1918–1920). כאשר לאחר מלחמת העולם הראשונה הפכה פלשתינה לחלק מהמנדט הבריטי, והכינה עצמה להפעלת הצהרת בלפור ולשלטון אזרחי, עלתה גם בה, כמו בעולם כולו, שאלת זכותן של נשות ארץ ישראל לבחור ולהיבחר. פוסקי ההלכה בארץ ובחו"ל נטלו חלק פעיל בדיון זה, ודעותיהם נחלקו - האסכולה המחמירה העלתה טיעונים השוללים מנשים את הזכות לבחור ולהיבחר, גם בבחירות דמוקרטיות, והאסכולה המקלה שצידדה במתן זכות בחירה לנשים. בין הפוסקים שצידדו באסכולה זו נמנה הראשון לציון, הרב בן-ציון חי עוזיאל, שבדבריו נדון במפגש זה.

פתיחה: הצגת הדילמה ההלכתית
נפתח את המפגש בקריאת הפסקה הראשונה בשו"ת של הרב בן ציון חי עוזיאל. הרב עוזיאל מבחין בין הזכות לבחור (זכות אקטיבית) לבין הזכות להיבחר (זכות פסיבית). במפגש זה נתמקד בדיונו בזכות הנשים לבחור ולהצביע בבחירות. בקטע הראשון מציג הרב עוזיאל את הערכים המתנגשים בדיון זה - הרצון לשמור על צניעות ועל שלום בית מול זכות הנשים לבחור ולהיבחר בבחירות דמוקרטיות, הנובעת משוויון זכויות. אולם לדעת הרב עוזיאל, הערך המרכזי המתנגש עם זכות זו הוא "חדש אסור מן התורה", דהיינו התנגשות בין שמרנות להתחדשות, והנטייה לשמרנות עלולה לדעתו לפגוע בזכויות הנשים. מחד גיסא, מסורת ישראל לא התמודדה מעולם עם שאלות כגון אלה, אינה מכירה בזכויות השוויון של האישה, ואסרה לאורך ההיסטוריה היהודית על נשים להיות שותפות פעילות ובעלות מעמד בקהילה. מאידך גיסא, המציאות הנוכחית בעולם ובארץ ישראל השתנתה, ונשים זוכות יותר ויותר לשוויון זכויות, כולל תפקידים ציבוריים הנקבעים בבחירות דמוקרטיות. 
בנקודה זו כדאי לעצור עם הקבוצה לבירור מעמיק של המושג "חדש אסור מן התורה":
•	מה משמעות המושג? איזה ערך הוא מייצג?
•	מה נובע מערך זה, ומהן השלכותיו בסוגיית השתתפות נשים בבחירות?
•	מהם היתרונות והחסרונות בשמירה על ערך זה?
•	האם לדעתכם היהדות היא בדרך כלל שמרנית או חדשנית?
קריאה מונחית בשו"ת
איך אפשר לתפוס החבל בשני קצותיו?
בלב ליבו של השו"ת מובאת שורה של טענות וטענות שכנגד, אותן מציג הרב עוזיאל. הטיעון הראשון איננו טיעון דתי במובן המקובל, כפי שניתן לראות במילים בשורה הראשונה. בטיעון זה פונה הרב עוזיאל תחילה אל ההיגיון והשכל הישר, וזאת משום שעד כה לא נזקקה המסורת היהודית להתמודד עם שאלה זו. לכן, באין הוכחה מכרעת לכך שהתורה שוללת זכות זו של הנשים, יש להסתמך על ההיגיון: אמנם מהנשים מצפים לסור למרותם של נבחרי העם ולהוראותיהם, אך חובה זו נובעת אך ורק מהשתתפותן בבחירות. במציאות שבה ידרשו הנשים להישמע לנבחרי העם מבלי שישתתפו בבחירות, יש אי שוויון וחוסר צדק. 
נשים דעתן קלה? המציאות מוכיחה אחרת!
בפסקה זו יוצא הרב עוזיאל נגד כמה קביעות תלמודיות מוכרות בנוגע לאופיין של נשים ומעמדן. בין השיטין טוען הרב כי אלו הן קביעות סטריאוטיפיות וכי לא ניתן לקבוע באופן גורף מהו אופיין של נשים ומה תפקידן, וזאת משום שהמציאות בימינו מוכיחה כי ישנן נשים משכילות, מוכשרות, נבונות ובעלות כישורי מנהיגות. כמו כן ההלכה מכירה בעצמאות משפטית לנשים בכל הקשור לדיני ממונות (בקטע הבא). 
לקראת סוף הקטע, מבסס הרב עוזיאל את טענותיו תוך הסתמכות על נשים חכמות המוזכרות בספרות התלמודית, ועל המילה 'ויבן' בסיפור בריאת האישה, הרומזת לכך שלאישה ניתנה בינה יתרה. מכאן הוא מסיק שלא ניתן לקבוע כי כל הנשים דעתן קלה, ואין מקום לאסור את השתתפותן בבחירות על בסיס טיעון זה בלבד. 

אין חשש לפריצות בימינו
טיעון נוסף נגד השתתפותן של נשים בבחירות הוא שהימצאותן עם גברים בקלפי ביום הבחירות עלולה להוביל לפריצות מינית. כנגד טענה זו הוא עונה בחריפות ורואה בכך טענה אבסורדית: "איזו פריצות יכולה להיות בדבר הזה, שכל אחד הולך אל הקלפי ומוסר את כרטיס בחירתו?" אם אנו חוששים לפריצות ביום הבחירות, אולי כדאי לאסור על נשים לצאת מן הבית, משום שבכל מקום שאליו הן יוצאות נמצאים גם גברים. כפי שאין איסור בהלכה לנשים לצאת לרחובות ולשווקים ולעסוק בפעילות שגרה עם גברים, כך אין מקום להעלות חשש זה מפריצות בקלפי. 
אין חשש לשלום הבית
החשש הבא שאותו מציג הרב, הוא שאם נשים יצביעו בבחירות, עלול להיפגע שלום הבית, כלומר האווירה הנעימה שאמורה להיות בין בני הבית שאינם חלוקים בדבר. על כך כותב הרב עוזיאל כי אם כך, יש למנוע גם מבנים את זכות ההצבעה, כדי לא לעורר מחלוקות וריבים בבית ואין לדבר סוף. כמו כן, גם אם נמנע מן הנשים את זכות ההצבעה, לא נוכל לשלול מהן את חירות המחשבה ואת דעתן האישית, ולכן האיסור על השתתפותן בבחירות לא ימנע את הריבים והמחלוקות. לדבריו, "האהבה המשפחתית המיוסדת על העבודה המשותפת היא די חזקה, שאינה נפגמת במאומה מחלוקי השקפות כאלה".
אבל האם נשים אינן יצורים שנבראו בצלם ובדעת? 
בקטע הבא, חוזר הרב עוזיאל אל הטיעון כי מניעת נשים מלהשתתף בבחירות יוצרת מציאות בלתי שוויונית, גם אם היא מתנגשת בטיעונים הלכתיים המתבססים על דקדוק לשון המקורות. 
על פי הרב ריטטער, במסגרת הפוליטית של ימי המקרא לא היה לנשים מעמד כלשהו, כך שלא ראו בהן חלק מהותי מן "הקהל" או "העדה", והן לא נכללו במפקדים או באילנות היוחסין. אך לדעתו, גם אם כך היה בעבר, עדיין הנשים הן יצירי אנוש, ויש להן עניין בנושאים שהאספה מתייחסת אליהן, ואף מצפים מהן לציית להנחיותיה של האספה, לכן אין מקום להתנגד להשתתפותן בבחירות.
סיכום: אין צד איסור בדבר
בפסקה האחרונה מסכם הרב עוזיאל את הנושא ומגיע למסקנה כי מניעת השתתפות פעילה בבחירות מנשים אינה אסורה מבחינה הלכתית. לכן, גם אם רוב העם מתנגד לכך ביחס של תשעים ותשעה לעומת אחד, אין לשלול את זכותן של הנשים לבחור. יתרה מכך, גם אם קיים איסור הלכתי, עדיין ניתן לסמוך על תקדימים הלכתיים שבהם חורגים מן ההלכה היבשה כדי לגרום נחת רוח לנשים, כמו במקרה ממסכת חגיגה בבבלי שבו אישרו לנשים לסמוך את ידיהן על קרבן השלמים כחלק מטקס הכנת הקרבן, אף שאין זה תפקידן. בגמרא מוסבר כי מקרה זה קיבל 'הכשר' כדי לגרום לנשים נחת רוח, אף שהייתה זו חריגה מן ההלכה.
הרב עוזיאל כולל בדיון ההלכתי שלו בנושא זה, שיקולים שונים: השכל הישר המחייב לדעתו, בעידן שלנו, לתת שוויון זכויות לנשים (ולדעתו אף זה ערך מרכזי ביהדות, הנרמז גם ממקורות העוסקים בסיפור בריאת האישה); נחת רוח לנשים, והשאיפה להימנע מהעלבתן וביושן. לאורך השו"ת כולו הוא מתבסס בעיקר על טיעונים מטא-הלכתיים שנובעים מן השכל הישר ומן המוסר המודרני. המציאות השתנתה ונשים החלו לקחת חלק פעיל בבחירות, ולא יכולה להיות סיבה רצינית לאסור את השתתפות נשים בבחירות, הנובעת רק משום שמדובר במשב רוח חדש שמסורת ישראל לא ידעה בעבר. הרב עוזיאל לא קידש את הנוהג בעבר ולא ראה בו מגדיר חד משמעי של הנורמות החברתיות. לדידו, ההלכה בזמן הזה אינה תלויה במציאות העבר.
מעניינת העובדה כי הרב עוזיאל, שנולד וחונך בעיר העתיקה בימי היישוב היהודי הישן (הספרדי), מתגלה בשו"ת כאדם הפתוח לחידוש במסגרת ההלכה. זאת לעומת רבנים מארצות אירופה אשר נקטו עמדה הלכתית נוקשה. לדעת חוקרים אחדים, דווקא המודרניות האירופית היא שהביאה ליתר הקשחה של הנורמות ההלכתיות, כתגובה לאיום שחשו היהודים מפני פתיחות החברה הסובבת. רבני ארצות האסלאם, שחשו פחות איום מן החברה הסובבת אותם, התייחסו ביתר נינוחות לחידושים במסורת, וגילו גמישות ודינאמיות בהלכה.