דף למנחה – פרשת ואתחנן
'שמע ישראל' היא הפרשייה הראשונה מבין כמה פרשיות חשובות בפרשת 'ואתחנן'. בלימוד זה נעסוק בפסוק המצוֶוה על אהבה, מסירות והקרבה במובנים שונים. 

מבנה הדף 
במרכזו של דף הלימוד עומדת פרשיית 'שמע ישראל', וסביבה מובאים פירושים שונים וכן מקורות נוספים העוסקים בטיבה של מסירות הנפש. 

הערה מתודית
הלימוד יתרכז בטקסט המרכזי. בעת חלוקת דפי הלימוד, אל תחששו מכך שהלומדים יעיינו במקורות הנוספים בדף. אדרבה, התייחסות למקורות הנלווים תעשיר ותפרה את הדיון. מומלץ לנצל הזדמנויות אלו ולהסב את תשומת הלב של כלל הלומדים למקור שמשך עניין.
בדף זה יובאו לפניך, המנחה, התייחסויות לטקסט המרכזי ולמקורות הנלווים, שנועדו להעשיר אותך לקראת הלימוד. עליך לשקול במה ברצונך להתמקד, אילו שאלות חשוב לך שיעלו ומה חשוב להביא לדיון הקבוצתי. כמובן שבמהלך הלימוד יש לאפשר לקבוצה לגלוש לדיונים שונים במקצת ממה שציפית, ואין בכך פסול. 

מהלך הלימוד:
1. פתיחה
ניתן להתחיל בתרגיל פתיחה, ולשאול את הלומדים מה הם זוכרים מקריאת שמע. מה נאמר בה? נוכל להשתמש בדברים שייאמרו בשלב הבא, בדיון על הפרשנות לפסוקים. תרגיל זה עשוי לעזור לנו לגשר על פערי הידע בקבוצה.

2. לימוד הטקסט המרכזי
קראו את הטקסט המרכזי – הפסוקים מהפרשה והמדרש מסִפְרֵי דברים. אפשר לקרוא אותם בנפרד, ולחלופין ברצף אחד. בעקבות הקריאה ערכו דיון על הטקסט בעזרת השאלות המנחות.  
כיצד ניתן לצוות על אהבת האל? הדעה הראשונה במדרש רואה באהבת האל מצווה טוטלית הכוללת את שני חלקי נפשו של האדם - היצר הטוב והיצר הרע. ייתכן שפירוש זה מתמודד עם הקושי התאולוגי לשם מה יש רוע באדם, מדוע האל לא ברא את האדם עם יצר טוב בלבד. תשובת המדרש היא, שהרוע קיים באדם כדי לאפשר לו להתגבר עליו, וזה חלק ממבחנו בעבודתו את אלוהיו. הדעה השנייה תובענית יותר, ורואה זאת כציווי על הקרבת החיים על קידוש ה'. לדעת בן עזיי, המצווה היא להגיע עד 'מיצוי נפש'. מה פירוש הביטוי? האם הוא זהה למילים 'אפילו נוטל את נפשך'? כדאי להסב את תשומת לב הלומדים לדמותו המסקרנת של בן עזיי, שיחסיו עם אשתו לא ברורים וכך גם עמדתו ביחס לאהבה אנושית (ראו: בבלי, סוטה ד, ע"ב, כתובות, סג, ע"א ובתוספות).
חשוב להבהיר כי דעות אלה מבטאות צורות שונות של קרבה והתמודדות עם היצר הרע; מסירות נפש כפשוטה; העמקת רגש האהבה עד תום; השקעה כספית ופיזית במושא האהבה; העמקת תודעת הקשר והאהבה גם אל-מול קשיים גדולים. ר' אליעזר למשל מציג עמדה צינית שרואה במילה 'מאודך' משמעות של ממון, וזאת בניגוד לר' עקיבא הסובר כי 'מאודך' היא תיאור סתמי ופשוט של פעולה..

3. לימוד מקורות להרחבה
המקורות הבאים (2) מבטאים ראייה אחרת של הפסוק. ספר בן סירא, החיבור הקדום ביותר לאחר המקרא, נכתב על ידי שמעון בן סירא, יהודי ממעמד הכהונה שכתב ספר חכמה. מתבקש לפרש את הפסוק בבן סירא כאילו נכתב בהשראת הפסוק בספר דברים, ומתוך כוונה לבארו. אפשר לדון על כך בקבוצה. אם בן סירא אכן מבאר את הפסוק בדברים, נראה שהוא הכיר את מסורת הפירוש של 'בכל מאודך' כממון (כפי שאמר ר' אליעזר במדרש ספרי). אך בניגוד לר' אליעזר, הממון המבטא את האהבה אינו מוחלט, אלא הוא הממון שהתורה מצווה לתת לכוהנים. כלומר, הפסוק אינו מדבר על אהבה חסרת גבולות אלא להפך - קורא לשמור את ביטוי האהבה על פי המסגרת שנקבעה בתורה. 
תרגום התורה לארמית מלמד אף הוא על פרשנות המתרגם. זהו תרגום הקדום לימי התנאים, ואף הוא מתייחס למילה 'מאודך' כממונך. התרגום מצמצם את מצוות אהבת האל לאהבת לימוד התורה. ניתן אם כן לראות כאן רצף פרשני שמתחיל כמעט מימי חתימת התנ"ך ועד ר' אליעזר, המצמצם את ציווי האהבה לרואה במילה 'מאודך' משמעות של ממון, בניגוד לדעת ר' עקיבא.
מקור 3 – בספר הנושא את השם 'עיין ערך: אהבה', מציג הסופר דוד גרוסמן עמדה סקפטית, פסימית למדי, באשר להצהרות אהבה רומנטיות. לדבריו, הטוטליות של האהבה קיימת רק בספרים. במציאות הקשה לעתים יותר מכל דמיון, אי אפשר למנוע מהאוהב לברוח ממיטת אהובתו החולה במחלה מידבקת כדי להציל את עצמו. כאן המקום לדון בכנות הצהרות אלה ולבדוק אם המשתתפים מזדהים עם גרוסמן. כדאי לחלק את הדיון בדבריו לשתי שאלות: 
1. האם גרוסמן צודק שאהבה מוחלטת קיימת רק בספרים? 
2. ואם כן, האם זו סיבה מספקת כדי להימנע מטוטליות? 
כדאי להעיר שגרוסמן מדבר על אהבה בין גבר ואישה ואילו יתר המקורות מדברים על אהבה לאל - האם באהבה דתית, באמונה, הגורל זהה?
עד כמה חשובה היא העובדה שיש משהו שלמענו אדם מוכן למות, מיתה ממש או מיתה כמטפורה – אהבת בן/ בת זוג, אהבת אלוהים, או למען ערכים אחרים? האם יש בכך טעם? 
מקור 4 – הנצי"ב, ראש ישיבת וולוז'ין בליטא במאה ה-19 היה תלמיד חכם מעמיק ורב גוני. בפירושו לפסוק הוא מציג הייררכיה בין שני ביטויי אהבה שונים: אהבה המתבטאת באמונה חזקה, בלתי מתפשרת גם מול איומים; ואהבה המתבטאת בניסיון מתמיד לא להיפרד במחשבה מהנאהב. הייררכיה זו יכולה להפתיע מעט – המוות ההרואי, הפיזי, מקבל מקום משני בלבד, ואילו הניסיון היומיומי, השגרתי, של חיזוק הקשר התודעתי שבין האוהב והנאהב – הוא המקבל מקום ראשון. 

ניתן להתייחס לשיר המצורף של הרב קוק, על משמעות וחשיבות האהבה עבור הרב קוק.

 
הטקסט מתוך http://www.daat.ac.il/DAAT/history/dmuyot/harav-2.htm

בהצלחה!