של מי אתה ילד - הצעה ללימוד

פתיחה: הורים מול מערכת החינוך- הדילמה
למי שייכת הסמכות על חינוך הילד ועל מי מוטלת האחריות לבצעו בפועל? שאלה זו יוצרת קונפליקט כפול: מצד אחד, המדינה מבקשת למלא את אחריותה, ולפעמים נראה כי היא חורגת מתחומי סמכותה או להפך: אינה ממלאה אחר אחריותה; מצד שני, בגלל המנדט הרחב של חוק חינוך חובה, עשויים הורים להניח למערכות השלטוניות, מתוך אי-היכרותם עם "כללי המשחק", לקבל החלטות הנוגעות לגורל ילדיהם. 
בשנת 1949 נחקק במדינת ישראל חוק לימוד חובה, הקובע שעל המדינה מוטלת החובה לספק לכל ילד, עד גיל 15, חינוך חינם, ועל ההורים מוטלת החובה לשלוח את ילדיהם למוסד חינוכי מוכר. בשנת 1953 נחקק חוק חינוך ממלכתי, המבטל את הזרמים הפוליטיים בחינוך ויוצר מערכת חינוך ממלכתית אחת.  
חברה שמעגנת את החינוך בחוק צריכה להידרש לשאלה, על מי מוטלת המחויבות לחינוך, על ההורים או על המדינה?במהלך השיעור ננסה לבחון בעזרת המקורות השונים את מורכבות השאלה ונברר מה יחסנו אליה. 
נפתח בדבריו של בן ציון דינור, שר החינוך בשנות החמישים, המחדד שאלה זו בדברים שנשא בכנסת למען קידום חוק ביטול הזרמים בחינוך. נראה כי דינור מכיר בזכויותיהם של ההורים, אך טוען שהסמכות על החינוך שייכת למדינה, ואחריות ההורים נובעת מסמכותה של המדינה. האם תמיד המדינה קדמה להורים? גם בעבר מסרו הורים למלמדים את התפקיד ללמד את בניהם תורה. אחרי קריאת הטקסט של דינור נקיים דיון אישי יותר, סביב השאלה:
•	תארו את רגשותיכם כהורים או כילדים, ביום הראשון בגן או בבית הספר.

לימוד מונחה: חובות ההורים כלפי ילדיהם
כעת נפנה לתלמוד הבבלי במסכת קידושין, המטיל את הסמכות לחינוך על ההורים ואף מפרט את מחויבויותיהם להתפתחות הילד בכל תחומי החיים. מומלץ לבקש מהמשתתפים להתייחס לכל אחת מהחובות ולהיבט החינוכי העולה ממנה. 
התלמוד מונה שש מחויבויות של האב כלפי בנו: ברית מילה, פדיון הבן, לימוד תורה, להשיא לו אישה, לימוד אוּמנות ולשוט בנהר. מטלות אלה מחייבות את האב לפעול בדרכים שונות, ובחלקן הוא נדרש לבדוק את התנהגות הבן, את עולם הערכים שלו, ואפילו להיות מעורב בבחירותיו, לכן ניתן לראות בחובות אלה פעולה חינוכית. התלמוד מפקיד את חינוך הילדים בידי ההורים: הם השותפים הבכירים בכל שלבי התפתחותו והם האחראים לשלומו הפיזי, לשייכותו התרבותית ולהתפתחותו המנטלית, מתוך תפיסה שיש להם ראייה כוללת של הילד. כיום, נמצא חלק גדול מהפריטים ברשימה בידי מערכת החינוך: המערכת מקנה השכלה, מחנכת לערכים ומכשירה למקצוע. כיוון שכך, ההורים חשים שהאחריות על החינוך עוברת לידי מערכת החינוך ויוצאת מידיהם. 
כיום לא ניתן להחזיר את מערכת החינוך להורים, שכן לא כל הורה יכול ללמד; אך כן צריך להחזיר את האחריות על החינוך להורים, שיבחרו את הטוב ביותר לילדיהם: בעבר הם בחרו להם מלמדים, ובימינו - בית ספר. 

לימוד בחברותא:  האם ייתכן דיאלוג משותף?
בטקסטים שקראנו עלו שתי גישות מנוגדות - בן ציון דינור תפס את המדינה כבעלת הסמכות העיקרית בחינוך הנוער (בימיו זו הייתה התפיסה המקובלת), ואילו התלמוד הטיל את האחריות על ההורים.  
נתחלק כעת לזוגות ונלמד את המקורות של פרופ' ראובן פוירשטיין ושל הרב עובדיה יוסף. נבדוק האם תיתכן שותפות בין ההורים והמדינה באחריות החינוכית.

•	פוירשטיין טוען שישנם מקרים שבהם צריך לנתק את הילדים מהוריהם, ולהפקיד את חינוכם בידי המורים בלבד, ואילו הרב עובדיה יוסף מדבר על דיאלוג ואף שיתוף בין מורים להורים בחינוך הילדים. כיצד אפשר להסביר את הבדלי התפיסות?
שני הדוברים יוצאים מנקודות מוצא שונות - פרופ' פוירשטיין רואה במדינה את האחראית לחינוך הילד, ולמרות מודעותו למעמדם המשמעותי של ההורים בחייו, לעתים הם נתפסים כגורם מעכב שאותו יש להזיז הצדה. אי אפשר להתעלם כאן מהתפיסה האתנוצנטרית של פוירשטיין, לפיה יהודים מזרחים לוקים ב'פיגור תרבותי', וכדי למנוע מהילדים גורל דומה יש להרחיק אותם מהוריהם. תפיסתו של פוירשטיין התייחסה בפירוש ליהודים מזרחיים (יהודי המלאח) ולא לגבי הורים באופן כללי. 
לעומתו, גורס הרב עובדיה שההורה הוא האחראי לחינוך. הוא מכבד את מקומם של ההורים כמחנכים ומעבירי מסורת, ולכן למרות מעמדו של המורה, הוא מקיים דיאלוג עם ההורה ללא זכות לערער על מעמדו. 
ההבדל בין שתי התפיסות מצביע בין היתר על המתאם בין המעמד החברתי של ההורים לבין עמדת הכוח שלהם ביחס למדינה. באוכלוסיות חזקות, המדינה אינה יכולה לערער את מעמדם של ההורים בחינוך. באוכלוסיות מוחלשות המדינה יכולה לעשות זאת בקלות, ואף סבורה שמחובתה לעשות זאת, בטענה שבכך היא מקדמת את ילדי האוכלוסיות האלה. 

אסיף
השיעור מציג את זכותו של כל הורה לקבל אחריות על חינוך ילדיו, ללא קשר להשכלתו וליכולותיו. המודעות לכך שהמערכת מנסה לפעמים לנכס לה סמכות, יכולה לסייע להורה במגעיו איתה. מצד אחר, חשוב להבין שבמצב שבו החינוך מתקיים במסגרת מערכת מרכזית, יש הכרח שבין ההורים למערכת יתקיים דיאלוג לקידום אחריות משותפת על חינוך הילדים. בתפיסה משותפת כזאת ההורה מעביר חלק מן האחריות לחינוך ילדיו למורה, אך המורה אינו פועל כתחליף להורה אלא נתפס כשליח שלו. ברור כי ללא מערכת חינוך ממלכתית אחת לא יהיה שוויון בחינוך. לכן תפקידם של ההורים, בדיאלוג מול מערכת החינוך, הוא לעמוד על המשמר ולשמש ערוץ ביקורת כנגד מבנים לא שוויוניים המתפתחים בתוך המערכת, הרואה עצמה מערכת חינוך "ממלכתית".