ט"ו באב: מחול, שוויון ואהבת ישראל – חלק א
מאת: עתיד במידבר
דף למנחה

לימוד זה הועבר על ידי דבי גולן וקשת מרגלית, במסגרת ליל מדרש-מחול בט"ו באב. הלימוד התקיים לאור הירח בכרמי חוות נעמה שליד ירוחם. ניתן לקבל מהמנחות את תרגילי התנועה המונחית ששולבו בלימוד המקורות הכתובים, בכתובת:  debbie@bamidbar.org 

הקדמה ללימוד בחברותא
המקורות להלן לקוחים מהמשנה, מהתלמוד ומכתבי הרב אברהם יהושע העשיל, מגדולי החסידים. כולם עומדים על ייחודו של ט"ו באב כיום המציין חיבור בתוך עם ישראל, שוויון ואחדות. בהקשר של מחול, נוצר קשר בין המישור המציאותי של חתונה למישור המטפיזי-קבלי של הצפוי להתרחש "לעתיד לבוא", בעולם הבא, בגן עדן. 
ניתן להקדים ללימוד את ההסבר שהמקורות הללו מתארים את אופי החג – כיצד צוין בימי בית המקדש, את הקשר בינו לבין יום הכיפורים, את הרקע שהפך אותו לחג של זיווג וכ"חג האהבה" היהודי. המקורות מצביעים גם על מוטיבים עמוקים יותר שעשויים להרחיב את הבנתנו את היום הזה כיום של אהבה שאיננה רק רומנטיקה בין-אישית, אלא אהבה במישור הלאומי-יהודי והרוחני. 

לימוד בחברותא
א. משנה, מסכת תענית, פרק ד, משנה ח [לפי נוסח קהתי)
משנה זו המסיימת את מסכת תענית, משווה את ט"ו באב ליום הכיפורים ומכנה את שניהם 'ימים טובים'. הדבר מפתיע מעט: כיצד ניתן להשוות בין היום הקדוש ביותר המכונה 'שבת שבתון' ו'מקרא קודש', למועד זניח יחסית, שבימינו הפך למעין 'יום סנט ולנטין' האמריקני? 
הקשר הראשון בין ט"ו באב לזיווגים וחתונה מופיע במשנה שלפנינו. המשנה מתארת מעמד של מציאת זיווג לצורך חתונה והקמת משפחה, המתרחש בשני ימים בשנה - ט"ו באב ויום הכיפורים, שבהם בנות ירושלים יוצאות לרקוד בכרמים לבושות בגדים לבנים שאולים, והבחורים הפנויים מגיעים לשם כדי לבחור לעצמם אישה מבלי שהם יודעים דבר על מוצאה ומעמדה. כל בת מנסה לשכנע את הבחורים לקחת דווקא אותה.
קהתי מפרש: 
לפיכך היו ימים טובים אלו ימים של שמחה יתרה, שבהן בנות ירושלים ...יוצאות בכלי לבן שאולין – אפילו אלו שהיו להן בגדי לבן היו שואלות מחברותיהן ולובשות, שלא לבייש את מי שאין לו – את אלו שאין להן בגדי לבן משלהן. 
כל הכלים – הבגדים ששואלות אחת מחברתה, טעונין טבילה – קודם ללבישה, שמא טמאים הם; ויש מפרשים שאף כאן הטעם הוא שלא לבייש אותן שבגדיהן צריכים טבילה (המאירי). 
שימו לב לדגש על כבודם של אחרים, במיוחד כשבאים לחפש זיווג, ובמיוחד כשיוצאים לחולל ביום טוב – ביום של שמחה לאומית – כולם שווים ואין לבייש אף אחד, כי כולם צריכים לשמוח יחדיו.  
אף שהמציאות המתוארת היא הטרוגנית, כל הבנות צריכות ללבוש בגדים לבנים ושאולים כדי לייצר שוויון הזדמנויות ליפות, למיוחסות ולמכוערות (כפי שמפורט יותר בגמרא להלן). אולי הדבר מבטא תפיסה עמוקה שבנקודת המוצא של הקמת בית בעם ישראל, כולן שוות, כולם שווים. 
הקשר לחתונה מופיע גם בסוף המשנה, בפירושו של רבי שמעון בן גמליאל (רשב"ג) לפסוק בשיר השירים על חתונת המלך שלמה, שנדרש על יום כיפור כיום של שמחה. "המלך שלמה" מתפרש כאלוהים, מלך מלכי המלכים שהשלום שלו. רשב"ג מקשר את מעמד החתונה למעמד מתן תורה בסיני, ורואה בתורה את הכתובה, אות הברית, בין ה' לעם ישראל. רשב"ג מפרש את "שמחת ליבו" כבניין בית המקדש, כי לפי המסורת בית המקדש הראשון נחנך ביום כיפור בימי שלמה המלך. הדבר מזכיר את התפיסה שכל זוג שמתחתן כאילו בונה אחת מהריסותיה של ירושלים. הבניין האישי, החתונה הפרטית, היא נדבך בבניין הלאומי. כל זוג שנישא מחזק את התקווה לגאולה חדשה לכלל.
בהקשר זה מעניין לשים לב למנהג שחתן וכלה צמים ביום נישואיהם, והיום כולו נחשב כיום כיפורים שלהם – חטאיהם נמחקים והם מתחילים את חיי הזוגיות "כדף חלק". גם המנהג של הכלה ללבוש לבן בחתונה מזכיר את מנהג לבישת בגדי לבן ביום הכיפורים, סמל של טוהר וכפרה ואולי גם סמל למוות – סיום פרק בחיים ותחילת פרק חדש ואחר. 
אם כן, ט"ו באב ויום הכיפורים נחשבים לימים טובים במיוחד לעם ישראל משום ששניהם מיועדים לבניית האומה והקמת דור ההמשך – שניהם ימים של התחלות חדשות, נטולות מטעני העבר. 

ב. תלמוד בבלי, מסכת תענית, דף ל, עמוד ב - דף לא, עמוד א
הגמרא מפרשת את המשנה. היא אומרת שברור מדוע יום הכיפורים נחשב יום טוב, וזאת משתי סיבות - (א) זהו יום סליחה ומחילה ולכן גם יום של הזדמנות חדשה לחיים טובים, ללא חשש מעונש; (ב) ביום זה ניתנו הלוחות האחרונות אחרי שמשה שיבר את הלוחות הראשונים בעקבות חטא העגל (שמות, פרק לב: חטא העגל ותגובת משה, פרק לד: פיסול הלוחות השניים והבאתם לעם). הלוחות השניים מבטאים באופן מוחשי את הסליחה והמחילה של ה' לעם ישראל, ואת חידוש הברית ביניהם, ועל כן זהו יום טוב. 
איך הגיעו חכמים למסקנה שהלוחות השניים ניתנו ביום הכיפורים? קהתי מסביר בפירושו למשנה שקראנו קודם, את החישוב בעקבות רש"י ותוספות יום טוב: 
בשבעה עשר בתמוז שיבר [משה רבנו] את הלוחות כפי שהזכרנו לעיל, ובשמונה עשר בו טחן את העגל [הזהב] וחזר ועלה להר [סיני] ונשתהה שם שמונים יום, ארבעים לתפילה [ובקשת מחילה] וארבעים ל[כתיבת] לוחות אחרונות. אם נחשוב, אפוא, שנים-עשר ימים של תמוז, שלושים יום של אב, עשרים ותשעה יום של אלול ותשעה ימים של תשרי – הרי שאותם שמונים יום כָּלו בסוף תשעה בתשרי, ולמחרתו ירד ונתן את הלוחות (עיין רש"י שמביא חישוב מפורט של הזמן; ועיין תוספות יום טוב). 
אך הגמרא שואלת מדוע גם ט"ו באב נחשב ליום טוב, ובמה הוא משתווה ליום הכיפורים הנעלה מכול? לצורך כך מציעים האמוראים שורה של אירועים היסטוריים שקרו על פי המסורת בט"ו באב, אשר מצדיקים את היותו שווה במעלה ליום הכיפורים כ'יום טוב'. נראה אותם להלן בתוספת פירוש של קהתי (למשנה) והשלמות נוספות:
א.	יום שהותרו שבטים לבוא זה בזה - שכן בתורה כתוב (במדבר לו, ח): "וכל בת יורשת נחלה ממטות בני ישראל לאחד ממשפחת מטה אביה תהיה לאשה, למען יירשו בני ישראל איש נחלת אבותיו. ולא תסוב נחלה ממטה למטה אחר, כי איש בנחלתו ידבקו מטות בני ישראל", ועמדו חכמים והתירו דבר זה בחמשה עשר באב, שדרשו "זה הדבר אשר צוה ה' לבנות צלפחד וגו'" – דבר זה לא יהא נוהג אלא בדור זה (של בנות צלפחד). 
בנות צלפחד ביקשו לרשת את נחלת אביהן לאחר שמת ללא בנים יורשים – והקב"ה התיר להן בתנאי שיתחתנו עם בני אותו השבט ("מטה") כדי שהנחלה לא תאבד לשבט. משמעות הדבר היא שהנישואין בין השבטים מוגבלים. חז"ל פירשו תנאי זה כתקף בדור של בנות צלפחד בלבד ולא בדורות הבאים, כדי לחזק את אחדות העם כולו, וקבעו זאת בט"ו באב. לכן יש קשר הדוק בין ט"ו באב לחתונות, וכן בין ט"ו באב לשוויון ולאחדות העם.  
ב.	יום שהותר שבט בנימין לבוא בקהל. 
הסבר זה רומז לסיפור המזעזע של "פילגש בגבעה" (שופטים פרקים כ- כא), שבעקבותיו הטילו שאר השבטים חרם על שבט בנימין ואסרו להינשא לבנותיו. כלומר, לפי הסבר זה בט"ו באב הוסרה מגבלת שידוכין נוספת, בין שבט בנימין לשאר השבטים והתחזק שוב השוויון והאחדות.  
ג.	יום שכָּלו בו מתי מדבר - שכן מובא בברייתא: כל ארבעים שנה שהיו במדבר בכל ערב תשעה באב היה משה רבנו מעביר כרוז בכל המחנה: צאו לחפור! והיו יוצאים וחופשים להם קברות ולנים בהם. למחר היה כרוז יוצא ומכריז: יבדלו חיים מן המתים! היו עומדים ומוצאים עצמם חסרים חמשה עשר אלף. ובשנת הארבעים האחרונה עשו כן ועמדו ומצאו עצמם כולם חיים. אמרו: שמא טעינו בחשבון החודש, חזרו ושכבו בקבריהם עד ליל חמשה עשר באב. וכיוון שראו שנתמלאה הלבנה ולא מת אחד מהם, ידעו שחשבון החודש מכוון וכבר בטלה הגזרה [שימותו כל הדור של יוצאי מצרים במדבר ולא ייכנסו לארץ]. עמדו ועשאוהו יום טוב. 
לאחר שבט' באב התבשר עם ישראל על הגזרה שכל יוצאי מצרים, מלבד יהושע בן-נון וכלב בן יפונה, ימותו במדבר (במדבר, יד, כב-כד) - היו מתים מדי שנה באותו יום חמישה-עשר אלף איש. בני ישראל היו חופרים בערב ט' באב קברים ושוכבים בהם בלילה, ורק למחרת היו מגלים מי מת ומי נותר בחיים. בשנה האחרונה שלפני הכניסה לארץ, שבה כבר תם כל דור יוצאי מצרים, המשיכו בני ישראל במנהג הקשה וחפרו להם קברים בערב ט' באב, אך למחרת גילו שאף אחד לא מת. מתוך חוסר ביטחון בספירת התאריך הוסיפו ושכבו בקבריהם עוד חמישה לילות נוספים, עד שהתמלאה הלבנה בט"ו באב - ואז הבינו שתמה הגזרה. הדגש כאן הוא בחיבור לחיים, בסיום העונש החמור, ואולי גם במחילה והתחלה חדשה.
ד.	יום שביטל הושע בן אלה פרוסדאות [=שומרים] שהושיב ירבעם בן נבט [מלך ממלכת ישראל] על הדרכים שלא יעלו ישראל לרגל [לירושלים, בממלכת יהודה, ולהכריחם לבוא למזבחות החלופיים שהוא הקים (מלכים א, יב: כו-לב)]. 
כאן הדגש הוא על ביטול מגבלת הפולחן שיצר ירבעם בן נבט.  הוא רצה למנוע מממלכת יהודה לשוב לשלטון, ולכן ניסה למנוע מעם ישראל לעלות לרגל לירושלים לבית המקדש. משתמע מכך שביום זה חזרה עוצמתו של מרכז רוחני אחד לכל העם ומתבלט הקשר לעוצמה הפוליטית ולאחדות העם. 
ה.	יום שניתנו הרוגי ביתר לקבורה.
לאחר מרד בר כוכבא שכבו גופות הרוגי ביתר ללא קבורה במשך ימים רבים וקרה להן נס – הן לא הסריחו. לפי גרסת רב מתנה, בט"ו באב הובאו סוף סוף הגופות לקבר ישראל. ט"ו באב מסמל כאן כבוד ומנוחה נכונה למתים, וכן את החיבור לאבות האומה, חסד אחרון והשלמת פרק כואב בתולדות העם. 
ו.	יום שפסקו מלכרות עצים למערכה [למזבח בבית המקדש] - מפני שכבר תשש כוחה של חמה ואין העצים מתייבשים יפה, ומתוך כך חוששים שמא יש בהם תולעים, וכל עץ שיש בו תולעת פסול למערכה. וכיוון שגמרה ביום זה מלאכת ה' עשאוהו יום טוב, כדרך שעושים סעודה לסיומה של תורה (תוספות יום טוב). 
בט"ו באב היו מסיימים, מדי שנה, לכרות את כמות העצים הנדרשת לבית המקדש לכל השנה להעלאת קורבנות, ולכן תאריך זה מסמל סיום של תקופה שלמה של עבודת ה', לכן הוא נחגג כיום טוב. הסיבה היא שמט"ו באב ואילך מזג האוויר משתנה, הלחות מעודדת התפתחות של תולעים בעץ הפוסלת אותם משימוש לבית המקדש. התורה נמשלה לעץ חיים (משלי ג, יח) ולכן אין זה מפתיע שרש"י מקשר בין כריתת העצים לעיסוק בתורה ומפרש שסיום עונת חטיבת העצים פינה את האנשים לעסוק בלימוד תורה, גם בימים וגם בלילות, וכך יכלו להשקיע במה שמוסיף חיים. לפי פירושו של רש"י לדברי רב יוסף בגמרא כאן, מי שאינו עוסק בלימוד תורה מקצר את חייו. אולי ניתן להסיק מכאן את התועלת גם במישור הלאומי: העיסוק במורשת המשותפת מחזק את המכנה המשותף בעם ישראל וכך את אחדות העם. 

מה המכנה המשותף לסיבות שנמנו לעיל? חיבור ואחדות בין יהודים, מחילה וסליחה, ואולי גם סיום והתחלה חדשה. בכך דומה ט"ו באב ליום הכיפורים, שגם הוא מסמל סיום פרק אחד של חטאים ותחילתה של שנה חדשה ללא חטאים. גם החתונה מציינת את סוף חיי הרווקות ויש בה הזדמנות למירוק עוונות ולתחילתה של זוגיות חדשה נקייה ממטעני העבר, ראשיתה של תקופת חיים חדשה בעלת משמעות לא רק ליחיד כי אם לעם כולו. 
ובנות ירושלים יוצאות וחולות בכרמים -  ורוקדות בכרמים; ושנו בברייתא: מי שאין לו אשה היה בא לשם. ומה היו אומרות? בחור, שא נא עיניך וראה, מה אתה בורר לך – לאשה. אל תתן עיניך בנוי – ביופי של האשה, תן עיניך במשפחה – בייחוס שלה, כמו שכתוב "שקר החן והבל היופי אשה יראת ה' היא תתהלל" ואומר: תנו לה מפרי ידיה ויהללוה בשערים מעשיה" [משלי פרק לא, פסוקים ל-ל"א, שהם סוף החלק המתחיל בפסוק י' באותו פרק המכונה "אשת חיל"]. 
הגמרא לעיל מפרטת יותר ומחלקת את הנשים לשלוש קבוצות - יפיפיות, מיוחסות ומכוערות, כל קבוצה והמלצתה משלה למה בחור יהודי אמור לחפש באשה. היפות מבקשת מהבחורים להסתכל ביופיין, שהוא תכלית האשה לדבריהן. המיוחסות מבקשות להסתכל על יחוסן המשפחתי כי תכלית האשה היא הולדת בנים ול"גנים" ולמעמד החברתי יש חשיבות גדולה בכך. המכוערות מדגישות את המצווה של נשיאת אשה ואולי שימת לב לתכונות אישיות, במקום לתכונות חיצוניות של מראה או מעמד. 
כפי שראינו לעיל, יום כיפור נחשב במשנה גם הוא לחג מתן תורה, מעין "מועד ב", הזדמנות נוספת לעם שסרח, להיכנס לברית של קשר זוגי ומחייב עם הקב"ה. 
נדבך חשוב נוסף הוא שבית המקדש הראשון, שנבנה על ידי שלמה המלך, נחנך ביום כיפור – ובכך נקשרים הקצוות לחתונה שהיא בניין פרטי ובניין לאומי בדרך לתיקון חורבות ירושלים.  
הגמרא מסיימת בחיבור לא כל כך קשור לכאורה בין מחול השידוכים בכרמים לבין מחול הצדיקים בגן עדן. קשר זה מופיע בשבע ברכות הנישואין הנאמרות תחת החופה (וכן בתום כל סעודה במהלך שבעת הימים לאחר החתונה). הברכה "שמֵח תשמַח רֵעים אהובים כשמחךָ יצירךָ בגן עדן מִקֶדם" – מזכירה את אדם הראשון שגילה את זוגתו האישה, ויותר לא היה לבדו. הקישור לגן עדן מעניק נופך של ראשוניות או בראשיתיות, תום וטהרה לשמחת ברית הנישואין. וכיצד הצדיקים קשורים? ראשית, מחול הצדיקים מתרחש בגן עדן, והם אומרים – "זה ה' קיווינו לו". גם מי שחיכה שנים למצוא את זיווגו בוודאי חשב על כך כעל "ישועה" (בחוגים מסוימים נהוג לעודד רווקות ורווקים באמירה 'ישועת ה' כהרף עין'..).  

המקור הבא מפרש עוד יותר את הקשר המהותי בין שני המחולות. 
אפשר להצביע גם על הקשר בין 'מחול' לבין 'מחילה' – בין מעגל הריקוד לבין 'סגירת מעגל', שיבה לנקודת ההתחלה.

ג. אוהב ישראל – הרב אברהם יהושע העשיל מאפטא
מקור זה קשה ויש לפענח אותו בצעדים איטיים. המנחה יכול לשקול אם להרחיב במשמעות המושגים הקבליים המופיעים בטקסט לפני הלימוד בחברותא, או אפילו לבחור ללמוד דווקא את הטקסט הזה במליאה, תוך מתן פירושים והשלמת מידע. 
הרב העשיל מתמקד במוטיב של מניעת הבושה זה מזה - בת ישראל מחברתה כמתואר במשנה; צדיק מחברו בגן עדן; והחיבור בין השבטים שהותר בט"ו באב. לדידו, כרב חסידי ומקובל, יש ליום המסוים הזה בלוח השנה העברי שורשים ומשמעויות בעולמות עליונים-רוחניים, ולא רק בשל אירועים היסטוריים שאירעו בו כמפורט בגמרא. 
הבנת חלקי הפסוק מישעיהו (כה, ט) המוזכר בגמרא, מסייעת להבין את פרשנותו של 'אוהב ישראל'. נדַמה בראשנו את הצדיקים העומדים במעגל שבמרכזו ה'. כל אחד מצביע על ה' – ומותח באצבעו מעין קו דמיוני – קו של תקווה ("קיווינו") אל ה'"). הפסוקים הקודמים לפסוק זה בישעיהו פרק כה מתארים סוף המוות והעצב ("בלע המוות לנצח ומחה ה' אלוהים דמעה מעל כל פנים וחרפת עמו יסיר מעל כל הארץ כי ה' דיבר" כה:ח). כלומר, התחלה של תקופה חדשה ואופטימית ליחיד ולכלל. 
הפסוק מישעיהו (כה, ט) מורכב מכמה חלקים: 
'הנה אלוהינו זה קיוינו לו ויושיענו' – מבטא תקווה לישועה עתידית. 
'זה ה' קיוינו לו' – משתמש בשם ה' במקום אלוהים ומדגיש שמדובר בה', מידת הרחמים (בקבלה יש לכל שם של ה' משמעות). 
'נגילה ונשמחה בישועתו' – מדבר על השמחה שלאחר הגאולה והישועה. 

'אוהב ישראל' מדבר ראשית על עולם הנשמות, שהוא המקום שבו לאחר המוות ה' נותן תגמול על מעשי האדם בחייו. חז"ל תיארו מעמד זה של גמול, כמעמד שמפריד בין נשמות ויוצר הייררכיה ביניהן. גם אם כולן של צדיקים, יש כאלה שהיו צדיקים יותר מאחרים. חוסר השוויון מוליד קנאה או תחרות בין הצדיקים, ולפחות הוא מכאיב (כווייה). ה' אינו רוצה שמישהו יידחה ממנו, כלומר שיהיה במדרגה פחותה מאחרים, לכן הוא מטהר את הנשמות כדי שכולן תהיינה במדרגה שווה אחת, וכולן יהיו קרובות אליו באותה המידה – כך נוצרת צורת המעגל. לאחר פעולת זיכוך הנשמות, הן יזכו להבנה עמוקה (השגה) של ה' מבחינת מהותו העצמית, לא רק השתקפות מהותו בפעולותיו. הפסוק מישעיהו מתאר את ההדרגתיות הזו – מתקווה לישועה, דרך השגת האל והשמחה והגיל בישועה שנותנים השוויון וההיטהרות. 
המחול שה' עושה לצדיקים הוא יצירת מעגל השוויון. המחול הוא מלשון עיגול; במעגל כולם שווים למרכז. 
בקבלה יש חשיבות לאותיות – לצורתן, להגייתן ולמקומן באלף-בית. האות סמ"ך שצורתה עיגול, היא האות הט"ו (15) באלף-בית העברי. היא מסמלת את סְפִירת הבינה (עוד מושג קבלי שלא כאן המקום להרחיבו) – ספירה שיש לה קשר לעולם הבא (גן עדן) ולעולם החירות (התורה, שעליה נאמר "אל תקרי חָרות אלא חירות"; ו-"אין לך בן חורין כמי שעוסק בתורה"). ולפי ישעיהו, זהו עולם שמשוחרר מדמעה ומוות, והוא מתקשר ליום כיפור שהוא יום של סוד עליון בנושא התשובה. 
לפי הרמב"ם, שבו נרחיב בדף אחר בסדרה, החזרה בתשובה המלאה היא מעין מעגל, שבו האדם חוזר לנקודת החטא אבל ממקום אחר, ולכן לא חוטא שוב. 
ט"ו באב, כמועד האחרון לפני השנה החדשה, "סוגר את מעגל" השנה, בדיוק כמו שתקופת עבודת ה' במקדש (כריתת עצים למערכה) מסתיימת בו. 
לפי 'אוהב ישראל', גם ט"ו באב וגם יום הכיפורים הם ימים שמרמזים על גדולת בני ישראל, שלעתיד לבוא יהיו כולם שווים במעלה גבוהה וכולם קרובים באותה מידה לה' וכולם משיגים באופן עמוק ושווה את מהותו. 
על פי פירושו, "בנות ירושלים" או "בנות ישראל" (נוסח אחר לביטוי בגמרא) הן נשמות של בני ישראל. כלי הלבן מסמלים את הטוהר ואת החסד שה' עושה עמהן, והמשפט - "לא לבייש את מי שאין לו" מתייחס לשוויון המוחלט בין כולן, שמתבטא גם ן בביטוי "שהותרו שבטים לבוא זה בזה" – כלומר היעדר הבדלים ו"כוויות" של קנאה או ריחוק – שוויון מוחלט!

במילים אחרות, "אוהב ישראל" רואה בט"ו באב יום של אחדות ישראל ואהבת ה' לישראל באופן שווה בשווה, יום של שוויון לעתיד לבוא בין כולם, יום של הזדככות וטהרה והשגה גבוהה מאוד את מהות האל, יום של התעלות רוחנית ותיקון. 

ד. אסיף
ניתן לעבד את הדברים שעלו בלימוד במילים או בתנועה. 
בעבודה בתנועה ניתן לעבוד על מוטיבים של 'פירוד' ו'חיבור' המופיעים בצורה בולטת במקורות שקראנו:
ביחיד - פירוד וחיבור בין אברים שונים בגוף.
בזוגות - פירוד וחיבור תוך הקשבה זה לזה. 
בשלשות - האחד מפריד בין השניים ומתחלפים בתפקידים. 
בשלוש קבוצות גדולות - אפשר לשחזר את הפירוד בעם שיצר ירבעם בן נבט: בני ממלכת יהודה במקדש, השומרים במחסומי הדרכים שהקים ירבעם, ובני ממלכת ישראל שרוצים לעלות לרגל לירושלים. בדרך של תנועה ניתן לחוות מה קורה כשמנסים לעבור ולא יכולים, ולפתע נופלים המחסומים והדרכים נפתחות. 
הצעה נוספת - ניתן לעבוד לעומק בתנועה על כל אחד מהטעמים שמנו האמוראים לט"ו באב כיום טוב. 

ט' באב מציין את חורבן הבית שחרב בראשונה בגלל עבודה זרה ושפיכות דמים, ובשנית בגלל שנאת חינם, שיא של פירוד בין בני אדם ובינם לבין האל. לעומתו, ט"ו באב מציין את החיבור – זיווג זוגות חדשים, חיבור בין שבטים, אהבת ישראל, שוויון בין כולם באותה מדרגה גבוהה. 
אפשר לדבר על החיבור בין ט"ו באב ליום הכיפורים – מה הטעמים שניתנו במקורות ומה המשתתפים חושבים על החיבור בין זוגיות, חתונה ואהבה לבין מחילה וכפרה. בוודאי יש מקום נכבד לסליחה ומחילה בחיי נישואין, כמו גם לתחושה שאפשר בכל רגע נתון להתחיל "מבראשית", לפתוח דף חדש. 
כיוון אחר לסיכום הוא לפתח שיחה על ההבדלים בין ימינו לבין ימי המקדש, המשנה והתלמוד – מהם השיקולים בבחירת בני זוג אז והיום? מה המגבלות וההפרדות שמונעות חיבורים בינינו? מה חשיבות השוויון בין בני הזוג? מה המקום של אהבה? כיצד הלומדים מתייחסים עתה ליום ט"ו באב? מה כל אחד ואחת לוקחים מהלימוד אל תוך חייהם?