ט"ו באב: מחול שוויון ואהבת ישראל – חלק ב
מאת: עתיד במידבר
דף למנחה

הקדמה ללימוד בחברותא
המקורות להלן מעמיקים את הבנתנו את ט"ו באב כמועד המציין חיבור בתוך עם ישראל, אהבת ישראל ועל כן נדרש בו סוג של טהרה. 

לימוד בחברותא
1. תלמוד בבלי, מסכת תענית, דף ל, עמוד ב - דף לא, עמוד א 
במסגרת תיאור מחול בנות ירושלים בכרמים ויצירת זיווגים חדשים, מופיעה הלכה מעט מוזרה: ההוראה לטבול את כל הבגדים הלבנים השאולים – גם אם הם עדיין ארוזים וחדשים לגמרי ולכן אינם חשודים בטומאה. 
הסבר אפשרי לכך הוא שענייני טומאה וטהרה היו חשובים מאוד בימי המקדש, וטבילה איננה הופכת מלוכלך לנקי או רע לטוב – כפי שאנו נוטים להבין זאת היום - אלא הטבילה היא סיטואציה קיומית-הלכתית שאפשרה או הגבילה את יכולת הקירבה לעבודת ה' במקדש ולמילוי תפקידים פולחניים מסוימים. אזכור הטבילה בהקשר של בגדי הלבן של בנות ירושלים מטעין את המחול שלהן במשמעות נוספת. 
ייתכן שההוראה הגורפת לטבול כל בגד, נועדה למנוע בושה ממי שבגדיה אינם טהורים, ובכך יש המשך למגמה של הדגשת כבוד האדם ורגישות לזולת, שראינו כקשורים לט"ו באב וליום הכיפורים. 
בנוסף, העובדה שכל הבגדים עברו טבילה, מצטרפת לסמליות הטהורה של הצבע הלבן ולאחדות והשוויון של הבנות המחוללות, וביחד ניתנת הדגשת יתר לכך שכולן שוות בטהרתן, וכולן מותרות להינשא. 
טבילה זו מזכירה את מנהג הטבילה של הכלה ערב החופה (לפעמים גם החתן). השוואת ט"ו באב ליום כיפור, שמופיעה בראש המשנה שלמדנו במפגש הקודם, מזכירה את מנהג הטבילה גם בערב יום כיפור, כחלק מההכנות ליום הקדוש בשנה. ואולי יש כאן הד ל"כבסו שמלותם" (שמות יט, י) שנצטוו בני ישראל במסגרת ההתקדשות לקראת מתן תורה בהר סיני. ראינו שיום כיפור מתפרש אצל חז"ל כמעין יום מתן תורה שני (קבלת לוחות הברית השניים), ומעמד סיני עצמו מתפרש כברית נישואין מחודשת בין אלוהים לעמו.  
הטבילה במי המקווה הבראשיתיים מפגישה את החפץ – הבגד, הכלי החדש או האדם הטובל –  עם מים שהם יסוד שהופיע בראשית הבריאה, עוד טרם נאמרו המילים "יהי אור" ("ורוח אלוהים מרחפת על פני המים" – בראשית א,ב). 
על פי ההלכה הטבילה נעשית במקווה גשמים או מים זורמים, כמו נהר או ים, ולא במקווה של מים עומדים. כלומר, הטבילה חייבת להתרחש במים חיים. גם התורה נמשלה למים חיים, ומטען סמלי זה מוסיף עומק למעשה הטבילה, שמצד אחד היא קיום מצוות התורה ומצד אחר היא התאחדות עם יסוד קמאי וקדושי. 

2.	ה"טבילה" המיוחדת של הצדיק מצ'רנוביל בערב יום הכיפורים 
הצדיק רבי מרדכי מצ'רנוביל לימד במעשהו המקורי והיצירתי, "טבילה" סמלית בקרב המון חסידיו - שהוא מייחס להם קדושה מטהרת כמו מי המקווה. כך הוא פירש את הפסוק מיחזקאל ואת דברי חז"ל. סיפור זה מזכיר את המשנה והגמרא שלמדנו על מחול הצדיקים בגן עדן, ועל הקשר בין תקווה והיטהרות בדברי "אוהב ישראל" (בדף הראשון בסדרה) -. הוא גם מחזק את הקשר בין יום כיפור – שבו אמור אדם לבקש סליחה ממי שפגע ולסלוח למי שפגע בו – לבין ט"ו באב. השוואה זו מזמינה אותנו להתחיל כבר באמצע חודש אב את התהליכים האישיים ששיאם ביום הכיפורים, ומאתגרת אותנו לחשוב על האפשרות של אהבה לכלל עם ישראל. 
הצדיק מצ'רנוביל מזמין אותנו "לטבול" בעם ישראל, לחוש הזדהות, חיבור וטהרה מתוך אהבה עמוקה לכל חלקי העם. החיות והזרימה של המים מקבילים לחיות ולחיוניות של היהודים הממלאים את חצר הצדיק בערב יום הכיפורים. וכמו שבטבילה אסור שתהיה שום חציצה בין הטובל לבין המים – כך גם בטבילה הסמלית בתוך העם, הטובל צריך לחוש אהבה אמיתית ומלאה בלי לחוש שום מחיצה או חציצה בינו לעדת ישראל. 

3.	תפילה לאישה הטובלת במקווה – רות לזר
בתפילה המרגשת שחיברה רות לזר לאישה הטובלת במקווה מדי חודש, היא משרטטת את בקשתה להיטהר ולהתמלא באהבה, לזכות להתעבר ולהביא נשמה לעולם. כדברי התפילה בימים נוראים: "הנשמה לך והגוף שלך חמול על עמלך". זוהי מעין תזכורת עצמית לכך שכל אחד ואחת מאתנו נברא בצלם אלוהים, "בורא היופי והצחות, יוצר הגוף והנפש". יש כאן הנכחה מפתיעה של האל בתוך החיים, בתוך סיטואציה שלכאורה היא האינטימית ביותר - של עירום במים. עמידת האישה זקופה ("ניצבת", שמזכיר "ואתם ניצבים כולכם היום לפני ה' אלוהיכם" ערב הכניסה לארץ ישראל וחידוש כריתת הברית בין העם לאלוהיו בדברים כט,ט) אך היא לא ניצבת לפני האל אלא ניצבת עמו, בקשר קרוב שמתממש ומתבטא באמצעות התפילה אליו. המור והלבונה מזכירים את הבשמים משיר השירים וגם את הקטורת בבית המקדש. חידוש האור כזיו הלבנה מקביל את מחזור החודש של הלבנה למחזור החודש של האישה. האור משתווה לחיים ולטהרה ובריאת ולד כמוה כבריאת האור בששת ימי בראשית. הרחם – שכאשר זורם ממנו דם הווסת, המסמל את המוות, או את החיים שלא התממשו והוא מקור לטומאה – הופך לאחר הטבילה לטהור ומוכן לקלוט נשמה חדשה. שלום הבית הוא גם הגוף, גם הקשר הזוגי וגם המשפחה כולה. בקשתה לבסוף "יהי תוכי רצוף אהבה" מזכירה את הטבילה של הצדיק מצ'רנוביל. אולי יש כאן בקשה מאלוהים להיות כזה, אבל ניתן לראות כאן אתגר לעשייה, לעבודה עצמית. 

4.	אסיף
מוצע לסיים את המפגש בתרגיל בתנועה או בדמיון מודרך, כשהלומדים יושבים או עומדים בעיניים עצומות. 
רצוי להקדים מעט דברי הסבר: במפגש זה עסקנו בטבילה והשווינו את "הטבילה" הסמלית בעם ישראל לטבילה רגילה במקווה מים. בטבילה במקווה רגיל הגוף חייב להיות מכוסה כולו מכף רגל ועד ראש כולל כל השערות – בתוך המים. בטבילה בעם ישראל – שכל אחד מאיתנו הוא חלק ממנו – אין מה שמפריד ביני לבין שאר היהודים. עלינו לא להפריד את עצמנו; לא ליצור חציצה. זוהי מעין טבילת הזדהות עמוקה שנעשית למרות השוני והמתחים בתוך העם. מהו החוט המאחד את כולנו? כאב או קדושה, שאיפה לקבלת ברכה ורצון לטוב? כיצד ניתן ליישם קודם כול בתוכנו ואחר כך במעשינו את הכלל הגדול בתורה – "ואהבת לרעך כמוך" (ויקרא יט, יח)? 
תנועה: נבקש מכל אחד לחשוב על מעגלי האנשים בחייו. לאחר מכן נזמין את המשתתפים לקום, עדיין בעיניים עצומות, ולהיכנס לדיאלוג עם אנשים מכל מעגל בחייו, עד שייווצר חיבור. 
תחילה נבקש ממנו לצעוד שבעה צעדים במקום, כאילו הוא יורד שבע מדרגות לתוך מקווה מים אמיתי, ולאחר שהוא מתבונן התבוננות פנימית בכל מעגל ומעגל בחיייו, הוא מתכופף/ שח שלוש פעמים בתוך אותו מעגל, כפי שעשה הרבי מצ'רנוביל בתוך עדת חסידיו. 
דמיון מודרך: אפשר להנחות את המשתתפים "לטבול" מתוך מודעות לכל מעגל ומעגל בחייהם; לאחר שדמיינו את האנשים שממלאים כל מעגל ומעגל. 
המעגלים:
א. מעגל התא המשפחתי הגרעיני (הורים, ילדים, אחים) – נעלה בדמיון את כל בני המשפחה הקרובים לנו ביותר, ונחוש כיצד אנו יכולים "לטבול" בתוכם, מתוך הזדהות, קירבה ואהבה. מה קשה לנו? מה מונע מאתנו לחוש אהבה? האם עלינו לסלוח להם? לעצמנו?
ב. מעגל המשפחה המורחבת – קרובים ורחוקים, קרובים שלא נמצאים אתם בקשר רצוף אבל חשים כלפיהם קירבה. נעלה כל אחד מהם בדמיון ונמצא את נקודות החיבור לרגשי אהבה לכולם. 
ג. חברים קרובים וקהילה. 
ד. שכנים ותושבים באזור המגורים – חברי קיבוץ, חברי מושב, תושבי הערים והעיירות, ישובים קהילתיים וקהילות דומות ושונות מקהילתנו. האם אנו מתקשים להתחבר לחלק מהם? האם אנו מסוגלים לראות אותם בדמיוננו? האם נוכל ליצור מכנה משותף שיאחד את כולם? מומלץ למנות את שמות היישובים באזור המגורים הקרוב ולדמיין את האנשים שגרים ביישובים אלה וכמה טוב היה אם שררו בין כולם יחסים טובים, "קווים" של תקווה, הבנת המהות ואהבה. 
ה. מגזרים שונים בחברה הישראלית – חרדים, חילונים, דתיים, עולים, ותיקים – כל הסקטורים היהודיים במדינת ישראל. 
ו. קהילות עם ישראל בתפוצות. 
ז. קהילות עם ישראל בעבר ובעתיד – הדורות שחלפו בארצות ובתקופות שונות והדורות שעוד ייוולדו. 
בכל אחד מהמעגלים נשאל את עצמנו: איזו תקשורת יש לי עם האנשים במעגל זה? מה הקשר איתם עושה לי או לא עושה לי? איפה קשה לי החיבור? איפה קל לי? כיצד אוכל למלא את ליבי אהבה לכולם? למצוא נקודת אחיזה לאהבה לכולם? היכן ניתן למצוא חוט מחבר? ניתן לדמיין את החוט הזה באופן מאוד מוחשי כמתקשר לכל אחד ואחת וגם לאדם עצמו. 
בתום "הטבילות" – אפשר להזכיר את כל המעגלים שהתחברו אליהם, ואז "לצאת מן המקווה" בשבעה  צעדים מקבילים לעלייה במדרגות המקווה – ולחוש מטוהרים ומוכנים לעשות למען "בית שלם". 
אם הלימוד מתקיים בחוץ, בליל ט"ו באב, ניתן להתבונן בלבנה המלאה ולנסות למלא את הלב ואת הגוף באורה, אור של טהרה, אור של פתיחת דף חדש בלב ואחר כך במעשים, של אהבה לעם ישראל. 
כך ניתן לראות בט"ו באב הזדמנות לעבוד על החיבור של כל אחד ואחת מאיתנו עם כלל ישראל, בעבר, בהווה ובעתיד, לטפח את אהבת החינם, שאולי היא התיקון לשנאת החינם שהחריבה את הבית השני, ולהתחיל בתהליך התיקון האישי והחברתי ששיאו בימים הנוראים.