Harry Potter

OG

FØNIKSORDENEN

J.K. ROWLING

Til Neil, Jessica og David,

som gjør min verden magisk

     INNHOLD

KAPITTEL ÉN
DUDLEIF BLIR DESPERERT

KAPITTEL TO
EN STIM AV UGLER

KAPITTEL TRE
FORTROPPEN

KAPITTEL FIRE
GRIMOLDS PLASS 12

KAPITTEL FEM
FØNIKSORDENEN

KAPITTEL SEKS
DEN URGAMLE ADELSSLEKT SVAART

KAPITTEL SJU
MAGIDEPARTEMENTET

KAPITTEL ÅTTE
HØRINGEN

KAPITTEL NI
FRU WILTERSENS BEKYMRINGER

KAPITTEL TI
LULLA LUNEKJÆR

KAPITTEL ELLEVE
VALGHATTENS NYE SANG

KAPITTEL TOLV
PROFESSOR UFFERT

KAPITTEL TRETTEN
BLODIG ARREST

KAPITTEL FJORTEN
PERRY OG TASSELABB

KAPITTEL FEMTEN
EN STORINKVISITOR PÅ GALTVORT

KAPITTEL SEKSTEN
PÅ VERTSHUSET GALTHODET

KAPITTEL SYTTEN
UTDANNINGSDIREKTIV NR. 24

KAPITTEL ATTEN
HUMLESNURR-LEGIONEN

KAPITTEL NITTEN
LØVEN MOT SLANGEN

KAPITTEL TJUE
GYGRIDS FORTELLING

KAPITTEL TJUEÉN
SLANGENS ØYE

KAPITTEL TJUETO
ST. MUNGOS HOSPITAL FOR MAGISKE SYKDOMMER OG SKADER

KAPITTEL TJUETRE
JUL PÅ LUKKET AVDELING

KAPITTEL TJUEFIRE
PSYKOBLOKK

KAPITTEL TJUEFEM
IKKE ALT NYTT ER GODT NYTT

KAPITTEL TJUESEKS
SETT OG UFORUTSETT

KAPITTEL TJUESJU
EN KENTAUR OG EN SNIK

KAPITTEL TJUEÅTTE
SLURS VERSTE MINNE

KAPITTEL TJUENI
YRKESVEILEDNING

KAPITTEL TRETTI
GNURRG

KAPITTEL TRETTIÉN
UGLER I MOSEN

KAPITTEL TRETTITO
FRA ASKEN

KAPITTEL TRETTITRE
ATTAKK OG RETRETT

KAPITTEL TRETTIFIRE
MYSTERIEAVDELINGEN

KAPITTEL TRETTIFEM
GJENNOM SLØRET

KAPITTEL TRETTISEKS
DEN ENESTE HAN NOEN GANG HAR FRYKTET

KAPITTEL TRETTISJU
DEN TAPTE SPÅDOMMEN

KAPITTEL TRETTIÅTTE
BEGYNNELSEN PÅ ANDRE TROLLMANNSKRIG

KAPITTEL ÉN

DUDLEIF BLIR DESPERERT

Sommerens heteste dag hittil lakket mot kveld, og stillheten ruget søvnig over de store firkanthusene i Hekkveien. Ellers glinsende biler sto og støvet ned i oppkjørslene, og en gang smaragdgrønne plener lå visne og gule – tørken hadde medført fullt forbud mot hagevanning. Avskåret fra alle vante sysler som bilvasking og gressklipping, hadde Hekkveiens innvånere trukket innendørs til skygge og kjølighet og slått alle vinduer på vidt gap, i håp om å lokke til seg en luftning som ikke fantes. Det eneste gjenværende mennesket utendørs var en gutt i tenårene som lå langflat på ryggen i et blomsterbed utenfor nummer fire.

Han var mager og svarthåret, med briller og det litt utsultede, usunne utseendet som iblant følger av å ha vokst for mye for fort. Jeansene var skitne og fillete, T-skjorta vid og falmet, og joggeskosålene tok snart avskjed med overlæret for godt. Harry Potters skikkelse var langt ifra noe pluss i naboenes øyne, for det var folk som mente at det burde vært en lov mot sånt som sjusk, men ettersom han akkurat i kveld hadde gjemt seg bak en svær hortensiabusk, var han usynlig for enhver forbipasserende. De eneste som kunne få øye på ham, var faktisk onkel Wiktor eller tante Petunia, og bare om de stakk hodet ut av stuevinduet og kom til å se rett ned i blomsterbedet.

Alt i alt mente Harry at han fortjente en klapp på skulderen for dette gjemmestedet. OK, spesielt behagelig var det ikke å ligge på den varme, harde bakken, men på den annen side, der var det ingen som glodde på ham, skar tenner så det overdøvde nyhetene eller pepret ham med ekle spørsmål, slik det hadde gått hver gang han hadde prøvd å sette seg i stua og se på TV sammen med tanten og onkelen.

Nesten som om denne tanken hadde flagret inn gjennom det åpne vinduet, lød plutselig stemmen til Wiktor Dumling, Harrys onkel.

«Bra guttungen endelig har gitt opp å prøve å trenge seg på. Hvor er det blitt av ham, forresten?»

«Ikke vet jeg,» sa tante Petunia uinteressert. «Ikke inne, i hvert fall.»

Onkel Wiktor gryntet.

«Se på nyhetene, du liksom,» sa han hånlig. «Jeg skulle likt å vite hva han egentlig har i tankene. Som om en normal gutt bryr seg om hva som er på nyhetene – Dudleif har ikke anelse om hva som skjer i verden; jeg tror neimen ikke han vet hvem som er statsminister engang! For ikke å snakke om at de sender da vel ingenting om den banden hans på våre nyheter –»

«Wiktor da, sssjjj!» sa tante Petunia. «Ser du ikke at vinduet står åpent!»

«Å – jo – om forladels, skatt.»

Dumlingene tidde og ble avløst av en reklamesnutt for en frokostblanding. Mens Harry lå der og lyttet, kom fru Figg stolprende sakte forbi, den sprø gamle kattekjerringa fra Syrinstien i nabolaget. Hun skjelte og mumlet for seg selv, og Harry var ikke lei for at han lå godt gjemt bak busken, for i det siste behøvde fru Figg bare å få øye på ham på gata for å invitere ham inn på en kopp te. Hun hadde rundet hjørnet og forsvunnet før onkel Wiktors stemme på ny kom ut gjennom vinduet.

«Spiser Duddemann borte i dag?»

«Ja, hos Smelkus,» sa tante Petunia hullsalig. «Han har så mange små venner, han er jo så populær …»

Harry greide med vansker å undertrykke et snøft. Dumlingenes blindhet når det gjaldt sønnen Dudleif var virkelig ikke til å tro. I hele sommer hadde de svelget de klossete løgnene hans om at han fikk middag hjemme hos alle i gjengen sin etter tur. Harry visste utmerket godt at Dudleif ikke hadde spist middag hos noen; at han og gjengen tilbrakte hver bidige kveld med å herpe lekeparken, røyke på gatehjørnene og kaste stein etter passerende biler og barn. Han hadde selv sett dem i full aktivitet på kveldsturene sine rundt i Søndre Syting; det var nemlig slik han hadde tilbrakt det meste av sommeren – med å vandre gatelangs og rote i papirkurvene etter aviser.

Åpningstaktene av kjenningsmelodien til kveldsnyhetene nådde ut til Harry, og magen gjorde en kollbøtte. Kanskje det kom i kveld … det han hadde ventet på i en måned.

«Rekordmange feriereisende fyller flyplassene til trengsel mens den spanske bagasjestreiken går inn i sin andre uke –»

«Gi dem siesta resten av livet, det hadde jeg gjort,» snerret onkel Wiktor og overdøvde resten av det TV-oppleseren sa, men det samme kunne det være – i blomsterbedet utenfor kjentes det som om magen foldet seg ut igjen. Hvis noe virkelig hadde skjedd, ville det garantert havnet på førsteplass i overskriftene; død og ulykke var langt viktigere enn noen strandede turister.

Han pustet ut, langt og sakte, og stirret opp i den skinnende, blå himmelen. Hver dag i hele sommer hadde det vært på samme måten: spenningen, engstelsen, den forbigående lettelsen, og siden spenningen som steg på ny … og alltid, og for hver gang vanskeligere å fortrenge, spørsmålet om hvorfor ingenting ennå hadde skjedd.

Han fortsatte å lytte, i tilfelle det skulle komme et lite hint, et eller annet som gompene ikke skjønte rekkevidden av – en uforklarlig forsvinning, kanskje, eller en merkverdig ulykke … men nei, bagasjestreiken ble fulgt av mer om tørken i Sørøst-England («Jeg håper naboen hører på!» bæljet onkel Wiktor. «Han som slår på hagevanningen klokka tre om natta!»), deretter om et helikopter som hadde vært sekunder fra å krasje på en åker i Surrey, og så om en berømt skuespillerinnes skilsmisse fra sin berømte mann («Som om vi liksom skulle være interessert i de lurvete forholdene til den slags folk,» fnøs tante Petunia, som hadde fulgt saken i detalj i hvert ukeblad hun kunne få knokkelfingrene sine i).

Harry lukket øynene mot den etter hvert gloende kveldshimmelen mens nyhetsoppleseren sa: «– og til slutt, om undulaten Yndi, som har funnet en ny måte å avkjøle seg på. Yndi, som bor hos sin matmor i Barnsley, har lært å stå på vannski! Så vi sendte ut Marte Dørken for å høre mer.»

Harry åpnet øynene. Hvis de var kommet til undulater på vannski, kom det neppe noe mer av betydning. Han rullet seg forsiktig rundt på magen og kom seg opp på hender og knær for å krabbe bort fra vinduet.

Han rakk omtrent fem centimeter før flere ting skjedde i rask rekkefølge.

Et høyt, skrallende krakk! gjenlød i den søvnige stillheten som et pistolskudd – en katt spratt fram fra under en parkert bil og forsvant ut av syne – et hyl, et bannende brøl og lyden av knust porselen kom fra Dumlingenes stuevindu – og som om dette var signalet Harry hadde ventet på, fór han opp, grep seg til beltet og holdt plutselig en tynn trestav som et trukket sverd – men idet han skulle rette seg helt opp, kolliderte bakhodet med Dumlingenes åpne vindu. Det braket fikk tante Petunia til å hyle enda høyere.

Det kjentes som om noen hadde kløvd hodet i to. Harry svaiet og tårene sprutet mens han prøvde å feste blikket på gata for å se hvor smellet kom fra, men han hadde ikke mer enn så vidt fått rettet seg opp før to digre, lilla never stakk ut gjennom det åpne vinduet og lukket seg om halsen hans.

«Få – den – vekk!» snerret onkel Wiktor i øret på ham. «Nå! Før – noen – ser – den!»

«Slipp – meg!» gispet Harry. De neste par sekundene ble det brytekamp, hvor Harry med venstre hånd prøvde å bende opp onkelens pølsefingre, mens den høyre tviholdt på den løftede tryllestaven – men brått slo hamringen i bakhodet til med en ekstra ekkel smell; samtidig kom det et kvink fra onkel Wiktor, og han slapp taket i Harry som om han hadde fått et elektrisk støt. Det var nesten som om en usynlig kraft hadde bølget gjennom nevøen hans og gjort det umulig å beholde grepet.

Harry falt over hortensiabusken og hev etter pusten, men kom seg på beina igjen og så seg om. Ikke tegn til hva det nå var som hadde forårsaket det kraftige smellet, men derimot var det nok av ansikter som glodde ut av diverse vinduer rundt omkring. Harry stappet fort tryllestaven i buksa igjen og prøvde å virke uskyldig.

«Herlig aften, hva?» ropte onkel Wiktor og vinket til fru nr. 7 midt imot, som glante stygt på ham gjennom blondegardinet. «Hørte De smellet fra det eksosanlegget nå nettopp? Skal si Petunia og jeg skvatt!»

Han beholdt det samme frastøtende, sinnssyke gliset helt til alle nysgjerrige naboer var borte fra hvert sitt vindu, og så ble det erstattet av en morderisk grimase, og han vinket Harry til seg.

Harry nærmet seg noen skritt, men passet på å stoppe noen centimeter bortenfor onkel Wiktors utstrakte fingertupper, som fektet etter å fortsette kvelingen.

«Hva i heiteste mener du med noe slikt, gutt?» sa onkel Wiktor halvkvalt med en stemme som skalv av raseri.

«Hva mener jeg med hva da?» sa Harry kaldt og fortsatte å speide til høyre og venstre i håp om å finne ut hvem som sto bak den kraftige lyden.

«Å smelle med en startpistol eller noe rett utenfor vårt –»

«Det var ikke meg som lagde det smellet,» sa Harry bestemt.

Nå dukket tante Petunias smale hestefjes opp ved sida av onkel Wiktors brede, fiolette. Hun var likblek av sinne.

«Hvorfor drev du og lurte under vinduet vårt?»

«Ja – ja, akkurat, Petunia, godt poeng. Hva gjorde du under vinduet vårt?»

«Hørte på nyhetene,» sa Harry resignert.

Hans tante og onkel vekslet oppbrakte blikk.

«Hørte på nyhetene? Nå igjen?»

«De skifter hver dag, faktisk,» sa Harry.

«Ikke prøv deg med kvikkheter til meg, gutt! Jeg vil vite hva du egentlig er ute etter – og ikke kom her med mer av det høre på nyheter-tøvet! Du vet utmerket godt at den banden din –»

«Forsiktig, Wiktor!» hvisket tante Petunia, og onkel Wiktor senket stemmen så det var så vidt Harry hørte ham, «– at den banden din ikke kommer på nyhetene våre!»

«Tror du, ja,» sa Harry.

Begge Dumlingene glodde på ham et øyeblikk, og så sa tante Petunia: «En stygg, liten løgnhals er det du er. Hva gjør alle de –», og her senket hun også stemmen til Harry måtte lese det neste ordet på leppene hennes, «– uglene her, om de ikke kommer med nyheter til deg?»

«Aha!» hvisket onkel Wiktor triumferende. «Prøv å vri deg unna den, du, gutt! Som om vi ikke vet at du får alt som er av nytt med de ekle fuglene!»

Harry nølte et øyeblikk. Det kostet ham ikke så lite å si det som det var, enda tanten og onkelen umulig kunne vite hvor vondt det gjorde å innrømme det.

«Uglene … har ikke med nytt til meg,» sa han tonløst.

«Jeg tror deg ikke,» sa tante Petunia straks.

«Samme her!» sa onkel Wiktor med ettertrykk.

«Vi vet du er ute på noe lureri,» sa tante Petunia.

«Vi er ikke dumme, nemlig,» sa onkel Wiktor.

«Å, det var iallfall en nyhet,» sa Harry og tente. Før Dumlingene rakk å rope ham tilbake, hadde han snudd på hælen, marsjert over plenen, skrevd over den lave hagemuren og trampet bortover gata.

Nå satt han virkelig i klisteret, og det visste han. Før eller siden ble han nødt til å møte tanten og onkelen igjen og betale prisen for uforskammetheten sin, men det orket han ikke bry seg om akkurat nå, for det var langt viktigere ting som opptok ham.

Harry var sikker på hva det smellet skyldtes: at noen hadde immivert eller eksivert. Akkurat sånn lød det hver gang husnissen Noldus forsvant i tomme lufta. Noldus kunne vel ikke være her i Hekkveien? Fulgte han etter ham i dette øyeblikk? Ikke før hadde tanken slått ham, før han snurret rundt og stirret bortover Hekkveien. Nei, den lå like forlatt, og Harry var iallfall brennsikker på at Noldus ikke kunne gjøre seg usynlig.

Han gikk videre, nesten uten å ense hvilken vei, for han hadde vandret gatelangs så ofte i det siste at føttene automatisk førte ham dit han ville. Med jevne mellomrom kikket han seg over skulderen. Noen med magiske krefter hadde vært like i nærheten mens han lå mellom tante Petunias visne begoniaer, det var han sikker på. Hvorfor hadde de ikke sagt noe, hvorfor hadde de ikke tatt kontakt, hvorfor gjemte de seg nå?

Frustrasjonen skylte over ham – og plutselig følte han seg ikke så sikker lenger.

Kanskje det slett ikke hadde vært noen magilyd. Kanskje han var så desperat etter det minste tegn til kontakt fra sin egen verden at han simpelthen overreagerte på helt hverdagslige lyder. Kunne han nå være sikker på at det ikke bare var noe som ble knust inne hos en av naboene?

Han kjente en dump, synkende fornemmelse i magen, og før han visste ordet av det, hadde den samme håpløsheten som hadde plagd ham hele sommeren, lagt seg over ham igjen.

I morgen tidlig kom vekkerklokka til å ringe klokka fem, så han kunne betale ugla som kom med Aftenprofeten – men var det noe poeng i å fortsette å kjøpe den? Nå for tida kastet han bare et blikk på forsida før han slengte den fra seg. Når det omsider gikk opp for idiotene som lagde den avisen at Voldemort var tilbake, kom det garantert til å bli forsideoppslag, og det var den eneste slags nyhet Harry var interessert i.

Hvis han var heldig, hadde uglene dessuten med brev fra bestevennene hans, Ronny og Hermine. Men om han hadde håpet på nytt i de brevene, så var det håpet for lengst knust.

Vi kan ikke si stort om det du vet, det skjønner du vel … Vi har fått beskjed om ikke å si noe viktig, i tilfelle brevene kommer på avveier … Vi er temmelig opptatt, men jeg kan ikke si noe mer om det nå … Det skjer litt av hvert her, vi skal fortelle deg alt når vi sees …

Men når ble egentlig det? Det virket ikke som noen brydde seg om å fastsette noen dato. Hermine hadde skriblet Jeg tenker vi sees ganske snart på bursdagskortet til ham, men hvor snart var snart? Så vidt Harry kunne skjønne på de vage hintene i brevene, befant Hermine og Ronny seg på samme sted, og det måtte vel være hjemme hos Ronny. Han kunne nesten ikke holde ut å tenke på all moroa de to hadde i Hiet mens han selv var begravd i Hekkveien. Så sinna var han på dem at han rett og slett hadde kastet – uåpnet! – de to sjokoladeeskene fra Honningslurp de hadde sendt ham som bursdagsgaver. Etterpå hadde han jo angret, da … etter den visne salaten tante Petunia hadde servert til middag den dagen.

Og hva var det Ronny og Hermine var så opptatt med? Hvorfor var ikke Harry like opptatt? Hadde han ikke for lengst vist at han kunne takle langt mer enn dem? Hadde alle glemt hva han hadde utrettet? Var det kanskje ikke han som hadde gått inn på kirkegården og sett Fredrik bli myrdet og selv blitt bundet til en gravstein og nesten drept?

Ikke tenk på akkurat det, sa han strengt til seg selv for hundrede gang denne sommeren. Ille nok at han igjen og igjen kom til den kirkegården når han hadde mareritt, om han ikke skulle besøke den i våken tilstand også.

Han dreide om hjørnet til Magnoliakroken. Halvveis bortover den passerte han den smale passasjen hvor han første gang hadde sett gudfaren sin. Det virket som Sirius, iallfall, skjønte hvordan Harry hadde det. Ikke at ikke brevene fra ham var like blottet for virkelige nyheter som Ronnys og Hermines, men hans inneholdt da iallfall noen formaninger og trøstende ord og ikke bare frustrerende antydninger: Jeg vet at dette må være vanskelig for deg … Hold deg på matta, så kommer det til å gå bra … Vær forsiktig, ikke gjør noe overilt …

Vel, tenkte Harry mens han gikk fra Magnoliakroken over i Magnoliaveien og bort mot den mørknende lekeparken, han hadde gjort som Sirius sa – stort sett. Iallfall hadde han motstått fristelsen til å surre kofferten til sopelimen og sette kurs for Hiet ubedt. I grunnen syntes Harry at han hadde oppført seg helt upåklagelig, tatt i betraktning hvor frustrerende og irriterende det var å sitte fast i Hekkveien i evigheter og måtte gjøre seg så liten at en måtte gjemme seg i blomsterbed for å ha det minste håp om å snappe opp noe om hva fyrst Voldemort hadde fore. Ikke desto mindre var det temmelig sterkt å bli belært om forsiktighet av en mann som hadde sittet tolv år i Azkaban, trollmannsfengslet, hadde rømt, prøvd å begå det mordet han allerede var blitt dømt for, og til slutt stukket på rømmen igjen på en stjålet hippogriff!

Harry hoppet over den låste parkporten og trasket bortover den visne plenen. Parken lå like tom som gatene rundt. Framme ved huskene satte han seg tungt på den eneste som Dudleif og kameratene hans ennå ikke hadde greid å herpe, viklet den ene armen om kjettingen og glodde dystert i bakken. Nå var det nok slutt på å gjemme seg i Dumlingenes blomsterbed. I morgen måtte han spekulere ut en ny måte å få hørt nyheter på. Og før det var det ikke annet å se fram til enn nok en hvileløs, opprevet natt, for selv de gangene han unngikk marerittene om Fredrik, hadde han nifse drømmer om lange, mørke korridorer som alltid sluttet i blindvegger og låste dører – det hadde sikkert noe å gjøre med følelsen av innestengthet når han var våken. Og ofte stakk det ekkelt i det gamle arret på pannen … men han hadde fint liten tro på at det ville vekke særlig interesse hos Ronny og Hermine mer. Før i tida hadde smerter i arret vært et varselsignal om at Voldemort vokste seg sterkere, men nå som Voldemort var tilbake, kom de sikkert til å gnåle om at slike jevnlige plager bare var å vente … ingenting å bry seg om … gammelt nytt.

All urettferdigheten vellet opp i ham så han hadde lyst til å hyle av raseri. Hadde det ikke vært for ham, ville ingen engang visst at Voldemort var tilbake! Og så ble belønningen altså å sitte limt fast i Søndre Syting i fire samfulle uker, komplett isolert fra hele magiverdenen, og måtte krype rundt mellom visnende begoniaer bare for å høre om undulater på vannski! Hvordan kunne Humlesnurr ha glemt ham så totalt? Hvorfor hadde Ronny og Hermine kommet sammen uten å invitere ham òg? Hvor mye lenger måtte han tåle at Sirius holdt foredrag om å holde seg i ro og være snill gutt, eller motstå fristelsen til å skrive til den idiotblekka Aftenprofeten og fortelle dem at Voldemort var her igjen? Mens disse illsinte tankene virvlet rundt i hodet, og hele innmaten knyttet seg av raseri, senket natta seg tung og fløyelsmyk om ham; lufta var fylt av angen av varmt, tørt gress, og den eneste lyden var den lave trafikkstøyen fra veien bortenfor parkgjerdet.

Han visste ikke hvor lenge han hadde sittet slik i huska før lyden av stemmer brøt inn i funderingene hans, og han så opp. Det disige skjæret fra gatelyktene utenfor var sterkt nok til å skjelne silhuettene av en liten flokk på vei gjennom parken. Den ene skrålte på en grov sang, og de andre lo. Harry kunne høre den myke tikkelyden av de kostbare racersyklene de trillet.

Han visste godt hvem det var. Den forreste skikkelsen var ikke til å ta feil av – det var fetteren hans, Dudleif Dumling, på hjemvei med sin trofaste gjeng.

Dudleif var like diger som før, men det betydde ikke at det ikke hadde skjedd store forandringer med fysikken hans. Det skyldtes ett års beinhard diett, men også oppdagelsen av et nytt talent. Som onkel Wiktor sprekkeferdig fortalte enhver som ville høre, var Dudleif utropt til ny sørøst-engelsk skolejuniormester i tungvektsboksing! «Den edle sport», som onkel Wiktor kalte det, hadde gjort Dudleif enda mer overveldende enn i den tida han brukte Harry som sin første punchingball på barneskolen. Ikke at Harry var det grann redd fetteren sin lenger, men han kunne ikke egentlig se at en Dudleif som hadde lært å slå hardere og vondere, var noe spesielt å feire. Alle ungene i nabolaget var livredde for ham – enda reddere enn for «den Potter-gutten», som etter det de hadde hørt, var en forherdet ungdomsforbryter som var plassert på St. Brutus sikringssenter for uhelbredelig kriminelle gutter.

Harry så etter de mørke omrissene som gikk over plenen og spekulerte på hvem de hadde banket opp i kveld. Se dere om, tenkte han mens han betraktet dem. Gjør det da – se dere om … Her sitter jeg jo helt alene … Kom og prøv dere på meg …

Om vennene til Dudleif hadde fått øye på ham der han satt, ville de garantert gått løs på ham med det samme. Og hva ville Dudleif gjort da? Han ville nødig miste ansikt for gjengen, men samtidig ville han vært livredd for å provosere Harry … det skulle vært skikkelig moro å se Dudleif i den kattepina, drite ham ut og se på at han sto maktesløs og ikke torde svare … og hvis noen av de andre prøvde å dra til Harry, så var han klar for dem – han hadde tryllestaven sin, så de kunne bare prøve … gjett om han gjerne skulle luftet ut litt av frustrasjonen sin på de guttene som en gang hadde gjort livet hans til et helvete.

Men de snudde seg ikke, de så ham ikke, og de var nesten borte ved gjerdet. Harry undertrykte innskytelsen til å rope etter dem. Å presse fram et slagsmål var neppe særlig lurt … han måtte ikke bruke magi … da risikerte han jo utvisning igjen.

Stemmene til Dudleif-gjengen døde bort mens guttene forsvant bortover Magnoliaveien.

Der kan du se, Sirius, tenkte Harry dystert. Ikke noe overilt. Holdt meg på matta. Stikk motsatt av hva du ville gjort.

Han hoppet av huska og strakte seg. Tante Petunia og onkel Wiktor var av den klare oppfatning at samme når det passet Dudleif å komme hjem, var det presis det rette tidspunktet å komme hjem på, og den som kom senere, kom dermed altfor sent. Onkel Wiktor hadde truet med å låse Harry inne i hageskuret hvis han én gang til kom hjem senere enn Dudleif, så med en gjesp, og fremdeles med en sint nyve i pannen, begynte Harry å rusle mot parkporten.

Magnoliaveien var som Hekkveien full av store, firkantede hus med umåtelig velstelte plener, alle bebodd av store, firkantede eiere som samtlige kjørte rundt i like umåtelig rene biler som onkel Wiktor. Harry foretrakk Søndre Syting om natta, når gardinene var trukket for, og vinduene strålte som klare, fargeglade edelsteiner i mørket – og når han ikke risikerte å høre misbilligende mumling om sin ’ungdomsforbryterske’ framtoning hver gang han passerte en av naboene. Han gikk såpass fort at han halvveis bortover Magnoliaveien fikk øye på Dudleif-gjengen igjen, der de hang på hjørnet av Magnoliakroken og avsluttet kvelden. Harry smatt inn i skyggen av en stor syrinbusk og ventet.

«… peip som en grisunge, hva?» sa nettopp Marlon, og alle de andre flirte.

«Finfin høyre hook, Store-D,» sa Simion.

«Samma tid i morra?» sa Dudleif.

«Borte hos meg, folka mine skal ut,» sa Gordon.

«Ser dere,» sa Dudleif.

«Ha det, Dud!»

«Ser’ei, Store-D!»

Harry ventet på at resten av gjengen skulle forsvinne før han kom fram. Da stemmene på ny var dødd bort, gikk han rundt hjørnet til Magnoliakroken og satte opp farten så pass at han snart kom på praiehold av Dudleif, som ruslet av sted og nynnet tonløst for seg selv.

«Hei, Store-D!»

Dudleif snudde seg.

«Å,» gryntet han, «er’e deg.»

«Hvor lenge har du vært Store-D, da liksom?»

«Snavla,» snerret Dudleif og snudde seg bort igjen.

«Fett navn,» sa Harry smilende og holdt tritt med fetteren. «Men for meg kommer du nå alltid til å være ’Lille Dussepuss’, da.»

«SNAVLA, sa jeg!» sa Dudleif. Skinkehendene var blitt knyttnever.

«Vet ikke gutta at det er det moren din kaller deg?»

«Nå holder du kjeften!»

«Henne sier du aldri ’Hold kjeften’ til. Hva med ’Putte’ og ’Dutte Duddiputt’, kan jeg bruke dem, da?»

Dudleif sa ingenting. Det virket som anstrengelsen for å la være å dra til Harry kostet all den selvkontroll han hadde.

«Og hvem er det du har dengt opp i kveld, da?» spurte Harry, og smilet ble borte. «Enda en tiåring? Jeg vet at du banka Markus Eving i forgårs kveld –»

«’N ba om det,» snerret Dudleif.

«Å ja?»

«’N var frekk.»

«Nei vel? Sa han at du så ut som en gris som har lært å gå på bakbeina? For det er ikke frekt, Dud, det er sant, det.»

En muskel hoppet langs kjaken til Dudleif. Det ga Harry en enorm tilfredsstillelse å merke hvor rasende han kunne gjøre Dudleif; det føltes som om han fikk lesset noe av sin egen frustrasjon over på fetteren – noe annet utløp hadde han ikke.

De tok til høyre og bort den samme trange passasjen hvor Harry første gang hadde sett Sirius, en snarvei mellom Magnoliakroken og Syrinstien. Den lå øde og mye mørkere enn gatene på begge sider, siden det ikke var gatelykter der. Lyden av skrittene deres ble dempet mellom garasjevegger på den ene sida og et høyt gjerde på den andre.

«Du trur visst du er noe, du, så lenge du går rundt med den greia,» sa Dudleif om litt.

«Hvilken greie?»

«Den – den greia du går og gjømmer på.»

Harry smilte.

«Ikke så dum som du ser ut, du, Dud? Men så klart, hadde du vært det, hadde du ikke greid å gå og snakke samtidig.»

Harry trakk fram tryllestaven. Han så hvordan Dudleif skottet sidelengs på den.

«Du har’ke lov,» sa Dudleif straks. «Det veit jeg du’kke har. Du blir utvist fra den mongoskolen du går på.»

«Åssen vet du at de ikke har gjort om reglene, Store-D?»

«Dem har’ke det,» sa Dudleif, men han lød ikke helt overbevist.

Harry lo lavt.

«Du tør’ke prøve deg på meg uten den greia, så,» snerret Dudleif.

«Mens du, derimot, du trenger bare fire kompiser før du tør denge opp en tiåring. Den derre boksetittelen du skryter sånn av? Hvor gammel var motstanderen din? Sju? Åtte?»

«Seksten, at du veit det,» glefset Dudleif, «og han lå i koma i tjue minutter da jeg var ferdig med’n, og enda var’n dobbelt så tung som deg. Bare vent til jeg sier til fattern at du har vifta med den greia –»

«Å nei, skal vi løpe til pappa, nå? Er lille nusse-bokse-dussen redd for slemme Harry sin tryllestav?»

«Du er’ke like modig når det blir mørkt, hæ?» sa Dudleif hånlig.

«Dette er mørkt, Dussepuss. Det er det vi kaller det når lyset blir borte.»

«Jeg mener når du ligger i senga,» snerret Dudleif.

Han hadde stanset. Harry stanset også og stirret på fetteren. Av det lille han kunne skjelne av det svære fjeset, hadde det et merkelig triumferende uttrykk.

«Hva mener du med det – at jeg ikke er modig i senga?» spurte han, helt i villrede. «Hva er det jeg skulle være redd for – putene eller noe?»

«Jeg hørte deg nok i natt,» sa Dudleif hest. «Du snakka i søvne. Stønna.»

«Hva mener du,» gjentok Harry, men nå med en kald, synkende fornemmelse i magen. Sist natt hadde han på ny drømt at han var på kirkegården.

Det kom et bjeff av latter fra Dudleif, og straks etter, i en tilgjort klynkende tone:

«’Ikke drep Fredrik! Ikke drep Fredrik!’ Hvem er Fredrik – kjæresten din, eller?»

«Jeg – du ljuger!» sa Harry automatisk. Men han var blitt tørr i munnen. Visst forsto han at Dudleif ikke løy – hvordan kunne han ellers vite om Fredrik?

«’Far! Hjelp meg, far! Han vil drepe meg, far! U huu!’»

«Hold kjeft,» sa Harry lavt. «Hold kjeften din, Dudleif, jeg bare sier det.»

«’Kom og hjelp meg, far! Mamma, hjelp meg! Han har drept Fredrik! Hjelp meg, far! Han vil –’ Ikke pek på meg med den greia!»

Dudleif rygget inn mot muren. Harrys tryllestav pekte rett mot hjertet hans. Harry kunne kjenne fjorten års hat mot Dudleif hamre i årene – hva ville han ikke gitt for å ta ham nå, våde Dudleif så ettertrykkelig at han måtte krype hjem som et insekt, vifte med følehorna, aldeles stum …

«Ikke snakk om det der igjen,» snerret Harry. «Aldri. Skjønner du hva jeg sier?»

«Ikke pek på meg med den!»

«Skjønner du, sa jeg?»

«Ikke pek på meg!»

«HAR DU SKJØNT HVA JEG SA?»

«FÅ DEN GREIA VEKK FRA –»

Men Dudleifs stemme gikk brått over i et rart, skjelvende hikst, som om noen hadde dynket ham med isvann.

Noe hadde skjedd med kvelden. Den mørkeblå, stjernestrødde himmelen var plutselig svart og uten et lys – stjernene, månen, de uskarpe gatelysene i begge ender av snarveien var borte. Den fjerne romlingen av biler og hviskingen i trærne – borte. Den varme kveldslufta var plutselig bitende, skjærende kald. De var omgitt av totalt, ugjennomtrengelig, lydløst mørke, som om en kjempehånd hadde kastet en tykk, iskald kappe over hele snarveien og blindet dem.

I brøkdelen av et sekund trodde Harry at han hadde tryllet uten å mene det, enda så intenst han hadde strittet imot. Så ble følelsene innhentet av forstanden – det sto ikke i hans makt å slå av stjernene. Han snudde og dreide på hodet, prøvde å se noe, men mørket presset mot øyeeplene som et vektløst slør.

Så hørte han Dudleifs vettskremte stemme.

«H-hva er’e du gjør? Hold opp!»

«Det er ikke meg som gjør det! Ti still og ikke rør deg!»

«Jeg k-kan’ke se! Jeg har blitt b-b-blind! Jeg –»

«Ti stille, sa jeg!»

Harry sto musestille og flakket med det blinde blikket til alle sider. Kulda var så intens at han skalv over det hele; han hadde gåsehud oppover armene, og hårene i nakken strittet – han sperret øynene så vidt opp han fikk dem, stirret blindt omkring seg … ingen ting …

Det var umulig … de kunne ikke være her, ikke i Søndre Syting … han anspente ørene – han kom til å høre dem før han så dem …

«Jeg s-sier det til fattern!» klynket Dudleif. «H-hvor er du? H-hva er’e du gj –»

«Kan du ti helt stille!» hveste Harry. «Jeg prøver å hø –»

Men der tidde han. Nå hadde han hørt det han var reddest for.

Det var noe på snarveien, noe annet enn dem selv, noe som pustet i lange, hese, rallende hikst. Harry kjente et stikk av avskyelig redsel der han sto og skalv i den isnende lufta.

«G-gi deg’a! Hold opp! Jeg d-drar til deg, at du veit det!»

«Dudleif, nå holder du –»

BAM!

En neve rammet Harry i tinningen med slik kraft at han lettet. Små, hvite blitzer gikk av foran øynene. For andre gang på en time føltes det som om hodet var blitt kløvd i to. I neste øyeblikk landet han på bakken så hardt at tryllestaven skjøt ut av hånden på ham.

«Dudleif, din tulling!» hylte Harry. Øynene løp i vann av smerte mens han karret seg opp på hender og knær og famlet febrilsk rundt seg i mørket. Han hørte Dudleif sjangle bortover, støte borti hagemuren, snuble av sted.

«DUDLEIF, KOM TILBAKE! DU LØPER RETT MOT DEN!»

Han hørte et motbydelig, hvinende hyl, og Dudleifs skritt bråstoppet. I samme øyeblikk merket han en smygende kulde bak seg som bare kunne bety én ting. Det var flere av dem.

«DUDLEIF, IKKE LUKK OPP MUNNEN! SAMME HVA DU GJØR, SÅ IKKE LUKK OPP MUNNEN! Tryllestav!» mumlet Harry febrilsk, mens hendene yrte rundt på bakken som edderkopper. «Hvor er – staven – kom da – lumos!»

Det var rent automatisk at han sa trylleordet, i desperasjonen etter lys til å hjelpe ham å lete – og til hans vantro lettelse flammet det opp et lys bare noen centimeter fra den høyre hånden hans … stavtippen hadde tent! Harry snappet staven, kom seg på beina og virvlet rundt.

Og magen hans vrengte seg.

En kjempehøy, innhyllet skikkelse kom glidende mot ham – som om den svevde over bakken, som om den slurpet natta i seg der den kom. Ikke et glimt av føtter eller ansikt var å se under gevantene.

Harry vaklet baklengs og løftet staven.

«Forvento vergum!»

En flik av sølvskimrende dis skjøt ut fra stavtippen, og desperanten saktnet farten, men trylleformelen hadde ikke virket ordentlig. Harry snublet i sine egne føtter mens han trakk seg baklengs og desperanten fortsatte framover. Panikken sløret hjernen – konsentrer deg! –

Et par grå, slimete hender fulle av sår og skorper gled fram av desperantens kutte og strakte seg etter ham. Ørene ble fylt av en brusende lyd.

«Forvento vergum!»

Stemmen lød flat og fjern. Nok en kveil av sølvaktig røyk kom sivende fra tryllestaven, men svakere enn den forrige – han greide ikke mer, han maktet ikke å fylle formelen med kraft …

Han hørte latter inni hodet, høy, skingrende, tynn latter … han luktet desperantens råtne, dødskalde pust som fylte lungene hans, druknet ham – tenk … på noe lykkelig …

Men det fantes ingen lykke i ham … desperantens iskalde fingre lukket seg om strupen – den tynne latteren lød høyere og høyere, og en stemme sa inni hodet hans: «Bøy deg for døden, Harry … hvem vet, kanskje den er smertefri … jeg vet ikke … jeg har aldri dødd …»

Han skulle aldri få se Ronny og Hermine igjen –

Og mens han kjempet etter pusten, sto brått begge ansiktene tydelig for ham.

«FORVENTO VERGUM!»

En veldig sølvhjort skjøt fram av spissen på tryllestaven. Geviret traff desperanten der hjertet skulle vært, og den ble kastet baklengs, vektløs som selve mørket, og da bukken sprang til angrep, flakset desperanten og forsvant som en fordrevet flaggermus.

«HEROVER!» skrek Harry til bukken, snudde og pilte bortover stien med den tente staven over hodet. «DUDLEIF? DUDLEIF!»

Han hadde bare løpt ti–tolv skritt før han så dem – Dudleif sammenkrøket på bakken med armene om hodet, og en annen desperant bøyd over ham. Med slimete hender holdt den ham om håndleddene og tvang dem sakte, nesten kjærlig, fra hverandre, samtidig som den senket det formummede hodet ned mot Dudleifs, som til et kyss.

«TA DEN!» brølte Harry, og med et fossebrøl av lyd kom bukken han hadde framtryllet, galopperende forbi. Desperantens blinde fjes var bare noen centimeter fra Dudleifs da sølvhorna rev tak i skikkelsen og slynget den opp i lufta; og som den andre flakset den vekk og ble oppløst i mørket. Bukken travet ut til enden av snarveien og oppløste seg i en sølvskimrende dis.

Måne, stjerner og gatelykter kom til live igjen. En varm bris feide gjennom snarveien, trærne raslet i nabohagene, og den hverdagslige romlingen av biler i Magnoliakroken fylte lufta på ny. Harry sto aldeles stille med dirrende sanser og sugde inn den brå tilbakevendingen til det normale. Det tok en stund før han merket at T-skjorta satt limt til kroppen; han var dyvåt av svette.

Han kunne ikke fatte det som nettopp hadde skjedd. Desperanter her, i Søndre Syting!

Dudleif lå sammenkrøllet på bakken og klynket og skalv. Harry bøyde seg for å se om han var i stand til å reise seg, men bakfra hørte han plutselig tunge, løpende skritt. Instinktivt holdt han tryllestaven høyt da han snurret rundt for å møte den som kom.

Og den som kom pesende til syne, var fru Figg, den sprø, gamle nabokjerringa. De grå hårtustene stakk rett ut fra hårnettet, et skranglende handlenett svingte fra håndleddet, og føttene var bare halvveis inni de skotskrutede tøflene. Harry prøvde fort å stikke tryllestaven unna, men –

«Ikke gjem den, din valp!» ropte hun. «Hva om det er flere av dem i nabolaget? Å, gjett om jeg skal kverke den Mundungus Styrfeder!»

KAPITTEL TO

EN STIM AV UGLER

«Hva?» sa Harry dumt.

«Han stakk!» sa fru Figg og vred seg i hendene. «Stakk for å snakke med en som hadde noen heksekjeler som hadde detti av lasteplanet på en sopelime! Jeg sa til’n at hvis’n stakk av, så skulle jeg flå’n levende, sa jeg, og bare se! Desperanter! Jammen flaks at jeg satte Lusken på saka! Men vi har’ke stunder til å stå her og skravle – fort nå, vi må se å få deg hjem igjen! Å, gjett om det blir bøljer av dette her! Jeg skal kverke’n!»

«Men –» Denne åpenbaringen – at den omtåkede, kattegærne gamle nabokona visste hva en desperant var – kom som et nesten like stort sjokk som å møte to av dem på snarveien. «De – er De – en heks?»

«Nei, en futt, og det veit Mundungus godt, så åssen i herrans navn skulle jeg vært noen hjelp til å slåss mot desperanter? Han lot deg bli igjen totalt ubeskytta, enda jeg hadde advart’n –»

«Denne Mundungus – har han fulgt etter meg? Hei, vent – det var han! Det var han som eksiverte utenfor huset der jeg bor!»

«Ja da, ja da, men heldigvis så hadde jeg stasjonert ut Lusken under en bil, bare i tilfelle altså, og han kom og meldte fra, men før jeg rakk fram til huset ditt, var du vekke – og nå – å, hva kommer Humlesnurr til å si? Hei, du!» hylte hun til Dudleif, som lå like urørlig på stien. «Se til å lette på den feite rompa di litt kvikt!»

«Kjenner De Humlesnurr?» sa Harry og glodde.

«Kjenner Humlesnurr – så klart jeg gjør, er’e noen som ikke kjenner han? Men skynd deg, da – jeg kan’ke hjelpe deg hvis de kommer igjen, jeg har’ke så mye som transfigurert en tepose i mitt liv.»

Hun bøyde seg, grep en av Dudleifs digre armer med de rynkete nevene og rykket til.

«Opp med deg, din udugelige kladd! Opp, sa jeg!»

Men Dudleif enten kunne ikke eller ville ikke røre seg. Han ble liggende pal, skjelvende og askegrå, med munnen tett sammenpresset.

«Jeg skal gjøre det.» Harry tok tak i en av armene hans og dro, og med en kjempeanstrengelse greide han å få heist ham opp på beina. Dudleif så ut til å være på randen av besvimelse. De små øynene rullet i øyehulene, svetten perlet i hele ansiktet, og ikke før slapp Harry taket, før han svaiet faretruende.

«Skynd deg!» sa fru Figg hysterisk.

Harry heiste en av Dudleifs digre armer over skuldrene, og selv om han sank litt sammen under tyngden, fikk han drasset ham med seg ut mot gata. Fru Figg sjokket foran og tittet engstelig rundt hjørnet.

«Hold tryllestaven klar,» sa hun til Harry idet de kom ut i Syrinstien. «For seint å bry seg om hemmeligholdsregelen nå; etter dette blir det et verre rabalder uansett, så vi kan like godt bli hengt for en drage som for et egg. Snakker om Forordning om rimelige restriksjoner på mindreåriges magiutøvelse … det var akkurat dette Humlesnurr var redd for – Hva er det borti enden av gata der? Å, det er bare herr Prent … Ikke stikk bort staven, gutt, har jeg’ke sagt at jeg ikke duger til noe?»

Å holde tryllestaven parat var ikke så lett når han måtte slepe på fetteren samtidig. Harry sendte ham en utålmodig albu i sida, men Dudleif hadde visst helt oppgitt å bevege seg på egen hånd. Han bare hang over skulderen til Harry og lot føttene slepe etter seg.

«Hvorfor har De aldri fortalt at De er en futt, fru Figg?» spurte Harry, pesende under vekta han slepte på. «Alle de gangene jeg har vært hjemme hos Dem – hvorfor sa De aldri noe?»

«Det var Humlesnurrs ordre. Jeg skulle holde et øye med deg, men ikke si noe, for du var for ung. Om forladels at jeg har gjort livet surt for deg, Harry, men hvis Dumlingene trodde du likte deg hos meg, hadd’u aldri fått komme. Det har’ke vært bare enkelt, skal jeg si deg … men herre jemini,» sa hun tragisk og vred hendene igjen, «når Humlesnurr får høre om dette – åssen kunne Mundungus stikke av sånn, når’n hadde vakt til midnatt – og hvor er’n hen? Og åssen skal jeg få sagt fra til Humlesnurr hva som har hendt? Jeg som ikke kan immivere.»

«Jeg har en ugle, De kan få låne henne,» stønnet Harry, mens han lurte på når ryggraden hans kom til å knekke under vekta av Dudleif.

«Du skjønner visst ikke dette, Harry! Humlesnurr må få beskjed så fort som svint. Departementet har sine egne metoder til å oppdage mindreårig magi, så dette her veit de om alt, det kan du bite deg i nesa på!»

«Men jeg var nødt til å jage bort de desperantene, jeg måtte jo bruke magi – de må da vel være mer opptatt av hva desperanter hadde her i Syrinstien å gjøre?»

«Å, jeg skulle ønske det var slik, vennen min, men jeg er redd for at – MUNDUNGUS STYRFEDER, JEG SKAL KVERKE DEG!»

Det kom et kraftig krakk!, fulgt av en eim av sterk drikke og inngrodd tobakksrøyk, idet en kortvokst, ubarbert mann i fillete frakk materialiserte seg rett foran dem. De korte hjulbeina, det lange, pistrete, rødlige håret og de blodskutte øynene minnet sterkt om en begredelig bassethund. I hånden holdt han en sølvaktig bylt som Harry straks dro kjensel på som en usynlighetskappe.

«Er’e med deg’a, Figga?» sa han. Blikket gikk fra fru Figg til Harry og Dudleif. «Hei, sku’ vi’kke lissom drive spaninga i sivil, eller?»

«Jeg skal gi deg sivil, jeg!» utbrøt fru Figg. «Desperanter, din udugelige snik av en lommetjuv!»

«Desperanter?» gjentok Mundungus forskrekket. «Her?»

«Ja, her, ja, din tredjerangs tufs av en flaggermusbæsj!» hylte fru Figg. «Desperanter som overfalt gutten her på din vakt!»

«Jøsses,» sa Mundungus tynt og så fra fru Figg til Harry og tilbake igjen. «Jøsses da, jeg –»

«Mens du var gud veit hvor og kjøpte tjuvgods-kjeler! Sa jeg’ke at du ikke skulle dra? Sa jeg’ke det?»

«Jeg – vel, jeg –» Mundungus virket svært ille til mote. «Det – det var sånn en utrolig god handel, så –»

Fru Figg løftet armen med det dinglende handlenettet og langet ut en smell som traff Mundungus midt i fleisen. Etter skramlingen å dømme var nettet fullt av kattematbokser.

«Auu – gi deg’a, la bli, di sinnssvake gamle ugle! Noen må jo si fra til Humlesnurr!»

«Det må de, ja!» skrek fru Figg, og fortsatte å dælje med kattematen mot alle deler av Mundungus innen rekkevidde. «Og – det – bør – helst – bli – deg – og – så – kan – du – sam – ti – dig – for – klare’n – hvor – for – du – ikke-var – her – og – redda’n!»

«Hiss deg ner et hakk!» sa Mundungus og verget seg med armene over hodet. «Jeg drar jo, jeg drar jo!»

Og med nok et høyt krakk! var han borte.

«Jeg håper Humlesnurr myrder’n!» sa fru Figg innett. «Men så kom da, Harry, hva er’e du somler etter?»

Harry kastet ikke bort den pusten han hadde igjen på å påpeke at han så vidt kunne røre seg under vekta av Dudleif, som fortsatt var halvt i svime, så han nøyde seg med å aksle børa og vakle videre.

«Jeg følger deg til døra,» sa fru Figg da de svingte inn i Hekkveien. «Om det skulle være flere av dem rekende rundt … nei og nei, for en katastrofe … og så du som måtte jage dem vekk helt på egen hånd … og så Humlesnurr som sa at vi for all del måtte unngå at du gjorde noe magisk … ja ja, det er for seint å gråte over spilt eliksir, tenker jeg … men at ånden har slept ut av flaska, ja, det skal være visst.»

«Så Humlesnurr …» peste Harry, «har sørget for … vakt over meg?»

«Visst har’n så,» sa fru Figg utålmodig. «Hadde du trodd at’n ville la deg vandre rundt på egen hånd etter alt som skjedde i juni? Herre jemini, gutt, de sa til meg at du var intelligent … vel, nå får du komme deg inn – og bli der,» sa hun da de var framme ved nummer fire. «Jeg tenker ikke det blir lenge før noen tar kontakt med deg.»

«Hva har De tenkt å gjøre, da?» spurte Harry fort.

«Jeg har tenkt meg rett hjem, jeg,» sa fru Figg. Hun så seg om i den mørke gata og hutret. «Jeg må vente på nye instrukser. Bare hold deg innadørs. God natt.»

«Hei, ikke gå ennå! Jeg vil vite –»

Men fru Figg var allerede av gårde i fullt trav, med klaskende tøfler og skramlende nett.

«Vent!» ropte Harry etter henne. Han hadde en million spørsmål til enhver som hadde forbindelse med Humlesnurr – men det tok bare noen sekunder, så var fru Figg forsvunnet i mørket. Ergerlig heiste Harry Dudleif på plass over skulderen igjen og akslet seg sakte og smertefullt innover hagegangen til nummer fire.

Lyset i gangen var på. Harry stakk tryllestaven tilbake i beltet igjen, ringte på og kunne deretter se omrisset av tante Petunia vokse seg stort og forvridd gjennom det riflede glasset i ytterdøra.

«Duddi! Det var jammen på tide, jeg holdt på å bli helt – helt – men Duddi, hva er det?»

Harry skottet sidelengs på Dudleif og dukket unna under armen på ham, akkurat i tide. Dudleif sto et øyeblikk og svaiet, mens ansiktet ble lysegrønt … og så åpnet han munnen og spydde over hele dørmatta.

«DUDDI! Duddi, hva er i veien? Wiktor! WIKTOR!»

Harrys onkel kom galopperende ut fra stua med hvalrossbarten blafrende, som alltid når han var opphisset. Han skyndte seg å gi tante Petunia en hånd med å buksere en skjelven Dudleif over terskelen og helst unngå å tråkke i oppkastkladasen på veien.

«Han er syk, Wiktor!»

«Hva er det, gutten min? Hva har skjedd? Det er vel ikke noe utenlandsk du har fått å spise hos fru Smelkus?»

«Men du er jo helt inngrodd med skitt, vensen? Du har vel ikke ligget på bakken?»

«Å nei – du har vel ikke blitt overfalt, gutten min?»

Tante Petunia skrek.

«Ring politiet, Wiktor! Ring politiet! Å Duddi, snakk til mamsen, vensen! Hva har de gjort med deg?»

I all ståheien var det visst ingen som hadde lagt merke til Harry, og det passet ham utmerket. Han klarte å snike seg inn rett før onkel Wiktor smelte igjen døra, og mens Dumlingene med skrik og spetakkel bukserte seg bortover gangen mot kjøkkenet, gled Harry stille og forsiktig mot trappa.

«Hvem var det, gutten min? Fortell oss hvem det var. Vi skal nok ta dem, ikke vær redd.»

«Sssjjj! Han prøver å si noe, Wiktor! Hva er det, Duddi? Si det til mamsen!»

Harry hadde akkurat satt foten på det nederste trinnet da Dudleif fikk talens bruk tilbake.

«Han.»

Harry stivnet. Han skar en grimase og ventet på eksplosjonen.

«GUTT! KOM HER, GUTT!»

Med en blanding av sinne og gru tok Harry langsomt foten ned av trinnet og snudde seg og fulgte etter Dumlingene.

Det plettfrie kjøkkenet hadde en underlig uvirkelig glans etter mørket utenfor. Tante Petunia fikk manøvrert Dudleif ned på en stol, og der satt han grønnblek og klam. Onkel Wiktor sto foran oppvaskbenken og glante på Harry med små, smale sprekker av noen øyne.

«Hva har du gjort med sønnen min?» knurret han truende.

«Ingenting,» sa Harry, fullt på det rene med at onkel Wiktor ikke kom til å tro ham.

«Hva var det han gjorde med deg, Duddi?» sa tante Petunia med dirrende røst og tørket spy av brystet på lærjakka hans. «Var det – var det det-du-vet, vensen min? Brukte han – den tingen sin?»

Langsomt og skjelvende nikket Dudleif.

«Det gjorde jeg slett ikke!» sa Harry skarpt, men det kom et ul fra tante Petunia, og onkel Wiktor knyttet nevene. «Jeg har ikke gjort ham noe som helst, det var ikke meg, det –»

Men i selvsamme øyeblikk kom en hornugle susende inn gjennom kjøkkenvinduet. Den gikk så vidt klar av onkel Wiktors hode, slapp den store pergamentkonvolutten den bar i nebbet for føttene til Harry, vendte grasiøst i lufta så vingetippen så vidt berørte toppen av kjøleskapet og seilte ut igjen og forsvant over hagen.

«UGLER!» bæljet onkel Wiktor, og den veltrente blodåren i tinningen pulserte sint da han slamret vinduet igjen. «UGLER NÅ IGJEN! JEG VIL IKKE HA EN UGLE TIL I MITT HUS!»

Men Harry hadde alt revet opp konvolutten og trukket ut brevet inni, mens hjertet hamret etsteds oppe ved adamseplet.

Kjære hr. Potter,

En er blitt gjort oppmerksom på at De i kveld kl. 21.23 anvendte en vergeformel i et område bebodd av gomper og i nærvær av en gomp.

Dette alvorlige bruddet på Forordningen om rimelige restriksjoner på mindreåriges magiutøvelse medfører at De utvises fra Galtvort høyere skole for hekseri og trolldom. Representanter for departementet vil i løpet av kort tid innfinne seg seg på Deres oppholdssted for å tilintetgjøre Deres tryllestav.

Da De allerede har mottatt en advarsel for en tidligere overtredelse av Det internasjonale hekseriforbunds statutter for hemmelighold av magi, seksjon 13, beklager en å måtte meddele at De har å møte til en disiplinærhøring i Magidepartementet den 12. august kl. 0900.

Med de beste ønsker,

Ærbødigst

Mafalda Hopstok

Kontoret for ureglemtentert magiutøvelse

Magidepartementet

Harry leste brevet to ganger. Langt borte ante det ham at onkel Wiktor og tante Petunia snakket. Inni hodet hans var allting isnende numment. Ett faktum hadde trengt inn i bevisstheten som en forgiftet pil. Han var utvist fra Galtvort. Alt var forbi. Han skulle aldri tilbake.

Han så opp på Dumlingene. Onkel Wiktor var fiolett i fjeset og skrek og fektet fortsatt med knyttnevene. Tante Petunia holdt armene om Dudleif, som hadde brekninger igjen.

Så var det liksom den lamslåtte hjernen hans begynte å fungere igjen. Representanter for departementet vil i løpet av kort tid innfinne seg seg på Deres oppholdssted for å tilintetgjøre Deres tryllestav. Det var bare én ting å gjøre. Han måtte stikke av – straks. Hvor han skulle dra, ante han ikke, men én ting var han sikker på: Enten det ble på Galtvort eller utenfor, tryllestaven måtte han ha. Nesten som i drømme trakk han fram staven og snudde seg for å gå ut av kjøkkenet.

«Og hvor er det du har tenkt deg, kanskje?» brølte onkel Wiktor. Da Harry ikke svarte, dundret han tvers over kjøkkenet og stilte seg midt i døråpningen ut til gangen. «Jeg er ikke ferdig med deg, gutt.»

«Av veien,» sa Harry lavt.

«Her blir du til du har forklart hvordan min sønn –»

«Hvis du ikke flytter deg, våder jeg deg,» sa Harry og løftet tryllestaven.

«Hå nei, du, den biter jeg ikke på!» snerret onkel Wiktor. «Jeg vet godt at du ikke har lov til å bruke den der utenfor det galehuset du kaller en skole!»

«Galehuset har utvist meg,» sa Harry. «Så jeg kan gjøre akkurat som jeg vil. Du har tre sekunder på deg. En – to –»

Et skrallende klank! fylte kjøkkenet. Tante Petunia hylte. Onkel Wiktor bæljet og dukket, og for tredje gang den kvelden måtte Harry lete etter årsaken til rabalder han ikke selv sto bak. Men denne var ikke vanskelig å finne: En omtåket og forpjusket tårnugle satt utenfor kjøkkenvinduet og hadde nettopp kollidert med glasset.

Harry overhørte onkel Wiktors vræl i vånde («UGLER!») og løp og slo vinduet opp. Ugla stakk ut beinet, hvor en liten pergamentrull var surret fast, ristet ut fjærene og lettet igjen i samme sekund som Harry hadde tatt imot brevet. Og så rullet han ut budskap nummer to, som var krotet ned i all hast og med mange svarte blekkflekker.

Harry –

Humlesnurr har akkurat kommet til departementet og prøver å ordne opp i allting. IKKE FORLAT HUSET TIL DIN ONKEL OG TANTE. IKKE BRUK MER MAGI. IKKE GI FRA DEG TRYLLESTAVEN.

Arthur Wiltersen

Humlesnurr prøvde å ordne opp i allting … hva betydde det? Hadde Humlesnurr myndighet til å omgjøre Magidepartementets beslutninger? Var det likevel en sjanse for at han kunne komme tilbake til Galtvort? En liten spire av håp tentes i brystet, men ble nesten med det samme kvalt av panikk – hvordan kunne han la være å gi fra seg tryllestaven uten å ty til magi? Han måtte duellere med representantene fra departementet, og gjorde han det, skulle han ha flaks om han unngikk Azkaban, for ikke å snakke om utvisning.

Tankene raste … han kunne stikke av og risikere å bli fakket av departementet, eller han kunne bli og vente på at de skulle komme hit. Det første virket absolutt mest fristende, men han visste at herr Wiltersen ville hans beste … og Humlesnurr hadde jo greid å ordne opp i verre ting før.

«OK,» sa Harry. «Jeg har ombestemt meg. Jeg blir.»

Han slengte seg ned ved kjøkkenbordet, tvers overfor Dudleif og tante Petunia. Dumlingene virket litt befippet over dette omslaget. Tante Petunia kastet desperate blikk på onkel Wiktor. Årene i den fiolette tinningen hans hamret voldsommere enn noensinne.

«Hvem er alle de helsikes uglene fra?» knurret han.

«Den første var fra Magidepartementet. Den kom med utvisningen min,» sa Harry rolig. Han anspente ørene etter alle lyder utenfra, i tilfelle noen departementsfolk nærmet seg, og det var enklere og mindre larmende å gi onkel Wiktor svar enn at han skulle sette i gang å bælje. «Den andre var fra faren til kameraten min, Ronny, som jobber i Magidepartementet.»

«Magidepartementet?» bæljet onkel Wiktor prompte. «Er det folk av ditt slag i regjeringen? Å, det forklarer vel alt, ja, alt – ikke rart at hele landet går i hundene.»

Da Harry ikke reagerte, glante onkel Wiktor på ham og spyttet ut: «Og hvorfor ble du utvist?»

«Fordi jeg gjorde noe magisk.»

«AHA!» brølte onkel Wiktor og slamret neven mot kjøleskapstoppen så døra spratt opp, og en god del av Dudleifs fettfattige snacks raste ut, datt i golvet og ble knust. «Så du innrømmer det altså! Hva har du gjort med Dudleif?»

«Ingenting,» sa Harry, ikke fullt så rolig. «Det var ikke meg –»

«Var det, det så,» mumlet Dudleif uventet. Onkel Wiktor og tante Petunia gjorde straks føysende bevegelser for å stoppe munnen på Harry mens de selv bøyde seg over Dudleif.

«Fortsett, gutten min,» sa onkel Wiktor. «Hva var det han gjorde?»

«Si det til oss, vensen,» hvisket tante Petunia.

«Pekte på meg med den staven,» mumlet Dudleif.

«Ja, det er sant, men jeg brukte den ik–» begynte Harry sint, men:

«HOLD MUNN!» brølte onkel Wiktor og tante Petunia i kor.

«Bare fortsett, du, gutten min,» gjentok onkel Wiktor. Barten flagret som besatt.

«Alt blei mørkt,» sa Dudleif hest og hutret. «Helt mørkt. Og så h-hørte jeg … ting. Inni h-huet.»

Onkel Wiktor og tante Petunia vekslet skrekkslagne blikk. Om det verste de visste i verden var magi – tett fulgt av naboer som snøt verre enn dem selv mot vanningsforbudet – så lå folk som hørte stemmer, så absolutt blant de ti på topp. De var tydelig at de trodde at Dudleif holdt på å gå fra vettet.

«Hva slags ting var det du hørte, Putte-min?» hvisket tante Petunia, hvit i ansiktet og med tårer i øynene.

Men det greide visst ikke Dudleif å få sagt. Han hutret igjen og ristet på det store, blonde hodet, og tross følelsen av nummen gru som hadde knuget Harry siden den første ugla kom, var han faktisk litt nysgjerrig. Desperanter fikk folk til å gjenoppleve sitt livs verste øyeblikk. Hva kunne bortskjemte, forkjælte, bøllete Dudleif blitt tvunget til å gjenoppleve?

«Hvordan hadde det seg at du falt, gutten min?» sa onkel Wiktor med unaturlig lav stemme, den tonen han kanskje ville brukt ved sengeleiet til en som var alvorlig syk.

«S-snubla,» sa Dudleif skjelvent. «Og så –»

Han fektet mot den massive brystkassen. Harry skjønte hva han mente. Dudleif husket den klamme kulda som fylte lungene idet håp og lykke ble sugd ut av en.

«Fælt,» kvekket Dudleif. «Kaldt. Så kaldt.»

«Ja vel,» sa onkel Wiktor anstrengt rolig, mens tante Petunia la en bekymret hånd på pannen til Dudleif for å kjenne på temperaturen. «Og hva skjedde så, Duddemann?»

«Føltes … føltes … føltes … som … som …»

«Som om du aldri kom til å få en glad stund igjen,» supplerte Harry tonløst.

«Ja,» sa Dudleif. Han skalv fremdeles.

«Jaså!» sa onkel Wiktor, og stemmen var tilbake til sin fulle og imponerende velde da han rettet seg opp igjen. «Så du har utsatt min sønn for en eller annen vanvittig forbannelse så han skulle høre stemmer og tro han var – var fordømt til evig ulykke eller noe, hva?»

«Hvor mange ganger behøver jeg å si det?» sa Harry, og både sinnet og stemmen steg. «Det var ikke meg! Det var et par desperanter!»

«Et par – hva er dette for slags erkevrøvl?»

«Des-pe-ran-ter,» sa Harry langsomt og tydelig. «To stykker.»

«Og hva i huleste er desperanter?»

«De vokter trollmannsfengslet Azkaban,» sa tante Petunia.

De ordene ble fulgt av to sekunders tordnende taushet, før tante Petunia slo hånden for munnen som om det hadde unnsluppet henne et virkelig grovt banneord. Onkel Wiktor glodde storøyd på henne. Det gikk rundt for Harry. En ting var fru Figg – men tante Petunia?

«Åssen visste du det?» spurte han himmelfallen.

Tante Petunia så ut som hun var helt forskrekket over seg selv. Hun sendte onkel Wiktor et fryktsomt, unnskyldende blikk, og så senket hun hånden såpass at hestetennene kom til syne.

«Jeg hørte – den skrekkelige gutten – fortelle henne om det – for lenge siden,» sa hun støtvis.

«Hvis det er moren og faren min du mener, kan du vel bruke navnene deres,» sa Harry høyt, men tante Petunia hørte ikke på ham. Hun virket aldeles ute av seg.

Harry var lamslått. Bortsett fra ett utbrudd for årevis siden, da tante Petunia hadde hylt at moren hans var et misfoster, hadde han aldri hørt henne nevne søsteren sin. Det var ikke til å tro at hun hadde båret på denne ene opplysningen om magiverdenen så lenge, hun som ellers la all sin energi i å late som om den ikke fantes.

Onkel Wiktor åpnet munnen, lukket den igjen, åpnet den på ny, lukket den – det virket som om han prøvde å komme på hvordan en snakker, da han åpnet den for tredje gang og kvekket: «Så – så – så – de, æh – de – æh – de fins altså faktisk, disse – æh – disse despi – ri – tistene?»

Tante Petunia nikket.

Onkel Wiktor så fra tante Petunia til Dudleif til Harry, som i håp om at en av dem skulle rope «Aprilsnarr!» Da ingen gjorde det, åpnet han munnen på ny, men ble spart for bryet med å lete etter flere ord da kveldens tredje ugle meldte sin ankomst. Den seilte inn gjennom det åpne vinduet som en kanonkule med fjær, og landet på kjøkkenbordet med en klapring så alle tre Dumlinger skvatt himmelhøyt. Harry snappet en ny offisielt utseende konvolutt ut av nebbet på den og rev den opp, mens ugla forsvant ut i natta.

«Ikke – flere – fandens – ugler,» mumlet onkel Wiktor fraværende, marsjerte bort til vinduet og smelte det igjen.

Kjære hr. Potter,

En viser til ens brev av ca. 22 minutter siden og vil opplyse at Magidepartementet har omgjort sin beslutning om øyeblikkelig tilintetgjørelse av Deres tryllestav. De kan beholde staven inntil det foreligger en offisiell avgjørelse fra disiplinærhøringen 12. august.

Som følge av konsultasjoner med rektor på Galtvort høyere skole for hekseri og trolldom, har departementet sagt seg enig i at også spørsmålet om utvisning vil bli avgjort ved samme anledning. De kan derfor betrakte Dem som inntil videre kun suspendert fra skolen.

Med de beste ønsker,

Ærbødigst

Mafalda Hopstok

Kontoret for ureglementert magiutøvelse

Magidepartementet

Dette brevet leste Harry tre ganger i rask rekkefølge. Den vonde knuten i brystet løste seg litt opp i lettelsen over å se at han ennå ikke var offisielt utvist, skjønt det fremdeles var nok å engste seg for. Alt så ut til å avhenge av den høringen 12. august.

«Nå?» sa onkel Wiktor og kalte Harry tilbake til virkeligheten. «Hva skjer? Har de dømt deg til noe? Hvordan er det med den banden din, har de dødsstraff?» la han forhåpningsfullt til.

«Jeg må møte til en høring,» sa Harry.

«Og så dømmer de deg der?»

«De gjør vel det.»

«Da gir jeg ikke opp alt håp ennå, da,» sa onkel Wiktor ondskapsfullt.

«Vel, hvis det var alt,» sa Harry og reiste seg. Han var desperat etter å få være alene, få tenke, kanskje få sendt et brev til Ronny, Hermine eller Sirius.

«NEI, DET SKAL FÅGLARNE VITE AT DET IKKE ER ALT!» bæljet onkel Wiktor. «SETT DEG!»

«Hva nå, da?» sa Harry utålmodig.

«DUDLEIF!» brølte onkel Wiktor. «Jeg vil vite presis hva som skjedde med min sønn!»

«JAVEL!» skrek Harry og tente. Det skjøt røde og gylne gnister fra spissen av tryllestaven han fremdeles knuget i neven, og alle tre Dumlinger rykket til og så vettskremte ut.

«Dudleif og jeg gikk snarveien mellom Magnoliakroken og Syrinstien,» sa Harry. Han snakket fort og kjempet for å bevare fatningen. «Dudleif tenkte han skulle prøve seg på en kjapp en med meg, og jeg trakk tryllestaven, men brukte den ikke. Så dukket det opp to desperanter –»

«Men hva er desperaster?» sa onkel Wiktor rasende. «Hva gjør de for noe?»

«Jeg sa jo det – de suger ut alt lykkelig og godt av deg,» sa Harry, «og hvis de får sjansen, så kysser de deg –»

«Kysser deg?» sa onkel Wiktor, og øynene begynte å bule. «Kysser deg?»

«Det er det de kaller det når de suger ut sjelen gjennom munnen.»

Det kom et lavt skrik fra tante Petunia.

«Sjelen? De tok vel ikke – han har vel fremdeles –»

Hun trev Dudleif i skuldrene og ristet ham, som for å sjekke om hun kunne høre sjelen rasle der inne.

«Så klart de ikke fikk sjelen hans, da hadde dere merket det,» sa Harry oppgitt.

«Du slo dem vel tilbake, du, tenker jeg, gutten min,» sa onkel Wiktor med høy røst – mannen som gjorde sitt ytterste for å bringe samtalen tilbake til et plan han forsto. «Ga dem en skikkelig en på tygga, hva?»

«Det går faktisk ikke an å gi en desperant en på tygga,» sa Harry sammenbitt.

«Hvorfor er han i orden, da?» blåste onkel Wiktor seg opp. «Hvorfor er han ikke aldeles tom?»

«Fordi jeg brukte en verge–»

VUSJ! Med en rasling, en blafring av vingeslag og en myk dusj av støv kom den fjerde ugla farende ut av kjøkkenpeisen.

«MEN I JØSSE NAVN!» tordnet onkel Wiktor og rykket store hårdotter av barten, noe han ellers hadde greid å unngå i lang tid. «JEG VIL IKKE HA UGLER I MITT HUS, JEG FINNER MEG IKKE I DET, HAR JEG SAGT!»

Men Harry hadde alt nappet pergamentrullen fra uglebeinet. Så overbevist var han om at brevet kom fra Humlesnurr og inneholdt forklaring på alt – desperantene, fru Figg, hva departementet egentlig tenkte seg, og hvordan Humlesnurr selv hadde tenkt å ordne opp i alt dette – at for første gang i sitt liv ble han skuffet over å se håndskriften til Sirius. Mens onkel Wiktor fortsatte å brøle om ugler, knep Harry øynene sammen mot neste støvsky idet kveldens ferskeste ugle tok av og forsvant opp pipa igjen, og så leste han budskapet fra Sirius.

Arthur har nettopp fortalt meg hva som har hendt. Samme hva du gjør, så ikke gå ut av huset igjen.

Dette føltes som en så utilstrekkelig reaksjon på alt som hadde skjedd den kvelden at han snudde pergamentet for å se etter resten av brevet – men nei, det var alt.

Og nå begynte sinnet å boble opp i ham igjen. Var det ingen som hadde tenkt å si «Godt gjort» til at han hadde drevet tilbake to desperanter helt alene? Både herr Wiltersen og Sirius oppførte seg som om han hadde gjort noe galt, og bare ventet med skjenneprekenen til de var sikre på hvor stor skaden var.

«… en stim, nei, jeg mener, en skokk av ugler som farer ut og inn av mitt eget hjem. Jeg vil ikke ha det, gutt, jeg vil ikke –»

«Jeg kan ikke hindre at det kommer ugler,» glefset Harry og krøllet brevet fra Sirius i neven.

«Jeg vil ha sannheten om hva som skjedde i kveld!» bjeffet onkel Wiktor. «Hvis det var desfirmanter som gikk løs på Dudleif, hvordan kan det ha seg at du blir utvist? Du gjorde jo det-du-vet, det har du alt tilstått!»

Harry trakk pusten dypt for å roe seg. Hodet hadde begynt å verke igjen. Mer enn noe annet ønsket han å komme seg ut av kjøkkenet og vekk fra Dumlingene.

«Jeg brukte vergeformelen for å jage vekk desperantene,» sa han og tvang seg til å snakke rolig. «Det er det eneste som virker mot dem.»

«Men hva hadde desikantene her i Søndre Syting å gjøre?» sa onkel Wiktor i en dypt forurettet tone.

«Det kan jeg ikke svare på,» sa Harry. «Jeg aner ikke.»

Hodet hamret i det skjærende lyset fra lysstoffrørene. Sinnet var i ferd med å ebbe ut. Han følte seg bare tom, utmattet. Alle tre Dumlinger stirret på ham.

«Det er deg,» sa onkel Wiktor med overbevisning. «Det har noe med deg å gjøre, gutt, det er jeg sikker på. Hvorfor skulle de ellers dukke opp her? Hvorfor skulle de ellers være på den snarveien? Det kan ikke være andre – andre –» Det var tydelig at han ikke kunne få seg til å si ordet ’trollmann’. «Andre sånne-du-vet i mils omkrets.»

«Jeg vet ikke hvorfor de var der.»

Men det onkel Wiktor sa, hadde tvunget Harrys utslitte hjerne tilbake til tjeneste. Hvorfor hadde egentlig desperantene kommet til Søndre Syting? Kunne det være noen tilfeldighet at de dukket opp akkurat på den snarveien hvor Harry var? Hadde noen sendt dem? Hadde Magidepartementet mistet kontrollen over desperantene? Hadde de desertert fra Azkaban og sluttet seg til Voldemort, slik Humlesnurr hadde spådd?

«De despulantene, er de voktere i et slags skrullingfengsel, altså?» spurte onkel Wiktor og kom klampende etter der Harrys egne tanker hadde løpt i forveien.

«Ja,» svarte Harry.

Om bare hodet kunne holde opp å verke sånn – om han bare kunne komme seg ut av kjøkkenet og opp på sitt eget mørke rom og tenke …

«Åhå! De kom for å arrestere deg!» sa onkel Wiktor med den triumferende minen som røpet mannen som er kommet til en uangripelig konklusjon. «Det er sånn det har seg, ikke sant, gutt? Du er på rømmen fra rettferdigheten!»

«Er jeg vel ikke,» sa Harry og ristet på hodet som for å jage vekk en flue, mens tankene fløy.

«Så hvorfor da, da –»

«Han må ha sendt dem,» sa Harry lavt, mer til seg selv enn til onkel Wiktor.

«Hva? Hvem? Hvem må ha sendt dem?»

«Fyrst Voldemort,» sa Harry.

Han registrerte vagt det merkelige faktum at Dumlingene, som skvatt, klynket eller krympet seg så fort de hørte ord som ’trollmann’, ’magi’ eller ’tryllestav’, de kunne høre navnet til tidenes ondeste trollmann uten så mye som et gys.

«Fyrst – hei, vent nå,» sa onkel Wiktor. Ansiktet fikk tenksomme folder, og det var et glimt av demring i de små griseøynene. «Det navnet har jeg hørt … det var han som …»

«Myrdet foreldrene mine, ja,» sa Harry.

«Men han er jo vekk,» sa onkel Wiktor utålmodig, uten det ringeste tegn til at mordet på Harrys foreldre kunne være et smertefullt emne. «Det sa han svære karen. Borte vekk.»

«Han har kommet igjen,» sa Harry matt.

Det føltes nokså rart å stå her i tante Petunias kirurgisk sterile kjøkken, mellom kjøleskapet av årets toppmodell og TV-en i bredformat, og snakke rolig om fyrst Voldemort til onkel Wiktor. Det var som om desperantenes inntog i Søndre Syting hadde brutt hull i den store, usynlige muren som skilte Hekkveiens urokkelig u-magiske verden fra verden utenfor. På en eller annen måte hadde Harrys to liv smeltet sammen, og allting var snudd opp ned – Dumlingene ville vite mer om magiens verden, og fru Figg kjente Albus Humlesnurr; desperanter svevde rundt i Søndre Syting, og han selv kom kanskje aldri tilbake til Galtvort. Hodet hans hamret verre og verre.

«Kommet igjen?» hvisket tante Petunia.

Hun så på Harry, og slik hadde hun aldri sett på ham før. Plutselig, for første gang i sitt liv, gikk det ordentlig opp for ham at tante Petunia virkelig var søsteren til moren hans. Han kunne ikke forklart hvorfor dette slo ham med slik kraft akkurat nå. Han visste bare at han ikke var det eneste mennesket i dette rommet som hadde en anelse om hva det kunne bety at fyrst Voldemort var tilbake. Aldri i sitt liv hadde tante Petunia sett på ham på den måten. De store, lyse øynene (som liknet så lite på søsterens) var ikke smale av motvilje eller sinne, de var vidåpne og engstelige. Den løgnen tante Petunia hadde tviholdt så innbitt på i hele Harrys liv – at det ikke fantes noe slikt som magi, eller noen annen verden enn den hun levde i med onkel Wiktor – den hadde visst nå sprukket.

«Ja,» sa Harry, og nå snakket han rett til tante Petunia. «Han kom tilbake for en måned siden. Jeg så ham.»

Hendene hennes famlet seg fram til Dudleifs massive, lærkledde skuldre og knuget dem.

«Vent litt,» sa onkel Wiktor. Han stirret fra sin kone til Harry og tilbake igjen, åpenbart forbløffet og forvirret over denne til nå ukjente forståelsen som så ut til å ha oppstått mellom dem. «Vent nå litt. Denne fyrst Voldi-hva-det-var har kommet igjen, sier du.»

«Ja.»

«Han som myrdet foreldrene dine.»

«Ja.»

«Og nå sender han dissekanter etter deg?»

«Ser sånn ut,» sa Harry.

«Jeg skjønner,» sa onkel Wiktor. Han så fra sin likbleke kone til Harry. Han heiste opp buksene, og det var som om han svulmet opp, og det svære, fiolette fjeset videt seg ut for øynene til Harry. «Vel, det avgjør saken,» sa han og blåste seg opp til skjortebrystet sto som en ballong. «Da kan du ta og pelle deg ut fra vårt hjem, gutt!»

«Hva?» sa Harry.

«Du hørte hva jeg sa – UT!» remjet onkel Wiktor, så selv tante Petunia og Dudleif skvatt. «UT! UT! Dette skulle jeg gjort for årevis siden! Ugler som behandler huset her som et hvilehjem, desserter som eksploderer, halve stua som ble knust, Dudleif som fikk hale, Margot som fløt rundt under taket her, og så den flyende Ford Angliaen – UT! UT! Det er slutt! Finito! Du får da vel ikke bli her hvis en eller annen gærning er ute etter deg, du får ikke sette min kone og sønn i fare, du får ikke skape problemer for oss! Hvis det skal gå samme veien med deg som med de noksagtene dine av noen foreldre, så har jeg fått nok! UT!»

Harry sto som limt til golvet, med brevene fra departementet, herr Wiltersen og Sirius i en krøll i venstre hånd. Samme hva du gjør, så ikke gå ut av huset igjen. IKKE FORLAT HUSET TIL DIN ONKEL OG TANTE.

«Du hørte hva jeg sa!» sa onkel Wiktor og bøyde seg fram, til det massive, fiolette fjeset kom så nær Harrys at han kunne kjenne spyttdråpene i ansiktet. «Få fart på deg! For en halvtime siden var det ikke måte på hvordan det hastet å komme herfra. Jeg skal følge deg ut! Og kom aldri og plag oss igjen! Neimen om jeg vet hvorfor vi tok oss av deg den gangen. Margot hadde helt rett, du burde vært på barnehjem. Vi var altfor bløthjertet, det var det som var feilen, vi trodde vi kunne banke det ut av deg, trodde vi kunne få deg normal, men du har vært spolert fra begynnelsen av, og jeg har fått nok – ugler!»

Kveldens femte ugle kom skytende ned pipa så fort at den faktisk klasket i golvet før den lettet igjen med et arrig kraks. Harry strakte ut hånden for å ta imot brevet, som kom i en skarlagensrød konvolutt, men den seilte over hodet hans og rett mot tante Petunia, som skrek til og dukket med armene for ansiktet. Ugla slapp den røde konvolutten på hodet hennes, vendte i lufta og forsvant igjen opp pipa.

Harry skyndte seg fram for å ta brevet, men tante Petunia kom ham i forkjøpet.

«Du kan godt åpne hvis du vil,» sa Harry, «men jeg får høre hva som står likevel. Det der er en brøler.»

«Slipp den, Petunia,» ropte onkel Wiktor. «Ikke rør den, den kan være farlig!»

«Det er til meg,» sa tante Petunia med dirrende røst. «Det er adressert til meg, Wiktor, se! Fru Petunia Dumling, Kjøkkenet, Hekkveien 4 –»

Der tidde hun skrekkslagen. Det hadde begynt å ryke av den røde konvolutten.

«Ta det opp!» oppfordret Harry. «Få det overstått! Det kommer uansett!»

«Nei.»

Tante Petunia skalv på hånden. Hun flakket vilt med blikket rundt i kjøkkenet som om hun lette etter en fluktvei, men for sent – konvolutten flammet opp. Tante Petunia skrek og slapp den.

En skrekkelig røst fylte kjøkkenet og ga gjenlyd i det innelukkede rommet. Den kom fra det brennende brevet på bordet.

«Husk mitt forrige, Petunia.»

Tante Petunia så ut som det var like før hun besvimte. Hun sank ned på stolen ved sida av Dudleifs og begravde ansiktet i hendene. Restene av brevet smuldret til aske i stillhet.

«Hva var det?» sa onkel Wiktor hest. «Hva – jeg – Petunia?»

Tante Petunia sa ingenting. Dudleif stirret dumt på moren med åpen munn. Stillheten vokste og ble forferdelig. Harry stirret på sin tante, totalt forvirret. Hodet hans holdt på å sprenges.

«Petunia, snille – søte –?» sa onkel Wiktor tynt. «P-Petunia?»

Hun løftet hodet. Hun skalv fremdeles. Hun svelget.

«Gutten – gutten må bli her, Wiktor,» sa hun svakt.

«H-hva?»

«Han blir,» sa hun. Hun så ikke på Harry. Hun reiste seg igjen.

«Han … men Petunia …»

«Hvis vi kaster ham ut, blir det så mye snakk blant naboene,» sa hun. Hun var på rask vei tilbake til sitt gamle biske, bryske jeg, selv om hun fortsatt var svært blek. «De kommer bare til å stille brysomme spørsmål og lure på hvor det er blitt av ham. Vi må la ham bli.»

Lufta gikk ut av onkel Wiktor som av en gammel bilring.

«Men søte Petunia –»

Tante Petunia overhørte ham. Hun snudde seg mot Harry.

«Du blir på rommet ditt,» sa hun. «Du går ikke ut av huset. Nå går du og legger deg.»

Harry rørte seg ikke.

«Hvem var den brøleren fra?»

«Ikke still spørsmål,» glefset tante Petunia.

«Har du kontakt med trollmenn?»

«Jeg sa du skulle legge deg!»

«Hva betydde det? Husk det forrige hva da?»

«I seng!»

«Hvordan –»

«DU HØRTE HVA DIN TANTE SA! KOM DEG I SENG!»