Harry Potter

TYLYPAHKAN

KIRJASTON KOKOELMA

J.K. ROWLING

Sisällys

Ihmeotukset ja niiden olinpaikat

Huispaus kautta aikojen

Siuntio Silosäkeen tarinat

Erityiskiitos J.K. Rowlingille, joka on kirjoittanuttämän kirjan ja joka lahjoittaa kaikki kirjansa tekijänpalkkiotComic Relief –järjestölle ja Lumos-järjestölle

Kirjailijan alkusanat

Johdanto, Lisko Scamander

Tästä kirjasta

Mikä on otus?

Lyhyt katsaus jästien ihmeotustietouden historiaan

Taikaotukset piilossa

Taikazoologian merkitys

Taikaministeriön luokitus

Ihmeotukset aakkosjärjestyksessä

Kirjailijasta

VUONNA 2001 SAATETTIIN TEOKSENI IHMEOTUKSET ja niiden olinpaikat ensimmäisen painoksen näköiskappale jästilukijoiden ulottuville. Taikaministeriö myöntyi tähän ennenkuulumattomaan julkaisuun kerätäkseen rahaa Comic Reliefille, joka on jästien arvostettu hyväntekeväisyysjärjestö. Minun sallittiin julkaista kirja uudestaan vain sillä ehdolla, että siihen liitettiin lauseke, jolla vakuutettiin jästilukijoille että oli kyse sepitteestä. Professori Albus Dumbledore suostui kirjoittamaan esipuheen, jossa asia tehtiin selväksi, ja ilahduimme kumpikin siitä että kirjan avulla saatiin kerättyä niin paljon rahaa eräille maailman vähäosaisimmista ihmisistä.

Sen jälkeen kun tiettyjen taikaministeriössä säilytettävien asiakirjojen salaisuusluokitus vastikään poistettiin, velhomaailma on saanut hieman lisää tietoa Ihmeotukset ja niiden olinpaikat -teoksen synnystä.

Asemani ei vielä salli sitä, että kertoisin kaiken toimistani niinä kahtena vuosikymmenenä, joiden ajan Gellert Grindelwald terrorisoi velhomaailmaa. Voin kertoa vapaammin roolistani tuona historiamme synkkänä ajanjaksona, kunhan lisää asiakirjoja vapautuu salaisuussäädöksistä. Toistaiseksi tyydyn oikaisemaan muutaman räikeimmistä epätäsmällisyyksistä, joita on viime aikoina esiintynyt lehtikirjoittelussa.

Vastikään ilmestyneessä elämäkerrassaan Mies vai hirviö? TOTUUS Lisko Scamanderista Rita Luodiko väittää, etten minä suinkaan ollut taikazoologi vaan sen sijaan Dumbledoren vakooja, joka käytti taikazoologiaa ”peiteroolina”, kun varsinainen tarkoitus oli soluttautua Amerikan Yhdysvaltain taikakongressiin (AYT) vuonna 1926.

Kuten kaikki 1920-luvulla eläneet tietävät, väite on naurettava. Yksikään peitetehtävissä toimiva velho ei olisi tuohon aikaan esiintynyt taikazoologina. Kiinnostusta taikaotuksiin pidettiin tuolloin vaarallisena ja arveluttavana, ja jälkikäteen ajatellen oli suuri erehdys viedä laukuntäysi mainittuja olentoja suureen kaupunkiin.

Minä menin Amerikkaan vapauttamaan salakuljetetun ukkoslinnun, mikä oli sangen vaarallista sinänsäkin, ottaen huomioon että AYT kannatti tuohon aikaan tappokirouspolitiikkaa kaikkia taikaolentoja kohtaan. Voin kuitenkin ylpeänä kertoa, että vuosi käyntini jälkeen presidentti Serafina Picquery laati suojelusäädöksen ukkoslinnuille, säädöksen jonka hän lopulta ulotti koskemaan kaikkia taikaolentoja. (Jätin tärkeimmät amerikkalaiset taikaolennot mainitsematta Ihmeotusten ensimmäisessä painoksessa johtuen presidentti Picqueryn pyynnöstä, jolla hän toivoi estävänsä turhan töllistelyn. Myönnyin pyyntöön ottaen huomioon että Amerikan velhoyhteisöä vainottiin siihen aikaan enemmän kuin sen eurooppalaista vastinetta ja koska olin tahtomattani osaltani aiheuttanut kansainvälisen salaisuussäädöksen rikkoontumisen New Yorkissa. Nyt olen sijoittanut mainitut otukset oikeille paikoilleen tähän uuteen laitokseen.)

Kestäisi kuukausia kiistää neiti Luodikon kirjan kaikki hurjat väitteet. Lisään vain että en todellakaan ollut ”salasuhteilija joka särki Serafina Picqueryn sydämen”, vaan presidentti itse teki minulle selväksi että hän ryhtyy äärimmäisiin toimiin poistaakseen minut New Yorkista, jos en itse lähde vapaaehtoisesti.

Pitää paikkansa, että minä olin ensimmäinen, joka sai Gellert Grindelwaldin kiinni ja pitää paikkansa myös, että Albus Dumbledore oli minulle muutakin kuin opettaja koulussa. Enempää en uskalla sanoa, etten tulisi rikkoneeksi taikasalaisuuksien virallista lakia tai, mikä vielä tärkeämpää, luottamusta, jota yksityisyyttään visusti varjeleva Dumbledore osoitti minulle.

Ihmeotukset ja niiden olinpaikat on rakkaudentyö monellakin tapaa. Kun nyt katselen tätä varhaista kirjaa, elän uudelleen muistot jotka ovat syöpyneet kirjan jokaiselle sivulle, joskaan lukija ei niitä näe. Lämpimin toiveeni on, että uusi noitien ja velhojen sukupolvi löytää tämän teoksen sivuilta tuoreita syitä rakastaa ja suojella ihmeellisiä, taikaisina kanssamme eläviä otuksia.

TÄSTÄ KIRJASTA

IHMEOTUKSET JA NIIDEN OLINPAIKAT SYNTYI monen vuoden matkustamisen ja tutkimisen tuloksena. Muistan kaukaa vuosien takaa seitsenvuotiaan velhon, joka vietti tuntikausia huoneessaan härklönttejä leikellen ja kadehdin häntä odottaneita matkoja: synkimmästä viidakosta paahteisimmalle aavikolle, vuorenhuipulta rämesuolle tuo suttuinen härklönttien tuhrima poika etsi isoksi vartuttuaan otuksia, joita seuraavilla sivuilla kuvataan. Olen käynyt koloissa, luolissa ja pesissä kautta viiden manteren, tarkkaillut taikaotusten merkillistä käyttäytymistä sadassa maassa, nähnyt niiden voimat, saavuttanut niiden luottamuksen ja toisinaan hutkinut niitä pois matkakattilallani.

Ihmeotusten ensimmäisen laitoksen tilasi vuonna 1918 Augustus Matoe Obskuurikirjoista. Hän kysyi ystävällisesti, voisinko kenties kirjoittaa taikaolentoja käsittelevän virallisen oppaan hänen kustantamolleen. Olin tuolloin vain vähäinen taikaministeriön työntekijä ja tartuin oitis tilaisuuteen sekä kasvattaakseni säälittävää kahden sirpin viikkopalkkaani että voidakseni viettää lomani matkustaen ympäri maapalloa uusia taikalajeja etsimässä. Loppu onkin kustannusmaailman historiaa.

Tämän esipuheen tarkoitus on vastata muutamaan usein kysyttyyn kysymykseen, joita on saapunut viikoittaisessa postisäkissäni siitä asti kun tämän kirjan ensipainos julkaistiin vuonna 1927. Ensimmäinen on kysymyksistä perimmäisin – mikä on ”otus”?

MIKÄ ON OTUS?

”OTUKSEN” MÄÄRITTELYSTÄ ON KIISTELTY SATOJA vuosia. Tämä saattaa hämmästyttää joitakuita ensi kertaa taikazoologiaan tutustuvia, mutta asia selkiää, kun pohdimme hetkisen kolmea taikaolentotyyppiä.

Ihmissudet ovat enimmän aikaa ihmisiä (joko velhoja tai jästejä). Kerran kuukaudessa ne kuitenkin muuntuvat raakalaismaisiksi ja murhanhimoisiksi nelijalkaisiksi otuksiksi joilta puuttuu ihmisen omatunto.

Kentaurien tavat eivät ole ihmismäiset: kentaurit elävät luonnossa, kieltäytyvät vaatetuksesta, pysyvät omasta tahdostaan kaukana niin velhoista kuin jästeistä, mutta ovat älykkyydeltään heidän tasollaan.

Peikot ovat ulkomuodoltaan ihmisen kaltaisia, kävelevät pystyasennossa ja voivat oppia muutaman helpon sanan, mutta ovat älykkyydeltään tyhmimmänkin yksisarvisen alapuolella eivätkä omaa lainkaan muita taikavoimia kuin luonnottoman vahvuutensa.

Kysymmekin nyt: mikä näistä olennoista on ”henkilö” toisin sanoen olento, joka ansaitsee lailliset oikeudet ja äänivallan taikamaailman asioista päätettäessä – ja mikä jää ”otukseksi”?

Varhaiset yritykset päättää, mitkä taikaolennot olisi määriteltävä ”otuksiksi”, olivat erittäin karkeita.

Takiais Muldoon, joka oli velhoneuvoston¹ päällikkö 1300-luvulla, määräsi että jokainen kahdella jalalla kulkeva taikayhteisön jäsen olisi vastedes asemaltaan ”henkilö” ja muut jäisivät ”otuksiksi”. Hän kutsui ystävyyden nimissä kaikki ”henkilöt” velhojen kanssa yhteiseen huippukokoukseen keskustelemaan uusista taikalajeista ja huomasi suureksi pettymyksekseen, että oli erehtynyt. Kokoussali pakkautui täyteen maahisia, jotka olivat tuoneet mukanaan kaikki löytämänsä kaksijalkaiset. Näin Bathilda Bagshot kertoo kirjassaan Taikakausien historia:

Oli vaikea kuulla mitään dirivaakkujen rääynnältä, auguurien vaikerrukselta ja fwooperien itsepintaisen vihlovalta laululta. Kun velhot yrittivät tutustua edessään oleviin papereihin, kaikenkarvaiset ilkiöt ja keijut kieppuivat heidän ympärillään tirskuen ja lörpötellen. Kymmenkunta peikkoa alkoi mäiskiä kamaria nuijillaan palasiksi, kun taas syöjättäret lipuivat ympäriinsä haeskellen lapsia ateriakseen. Neuvoston päällikkö nousi avaamaan kokouksen, liukastui läjään porlokin sontaa ja pakeni kiroillen salista.

Kuten huomaamme, pelkkä kaksijalkaisuus ei taannut taikaolennon kykyä eikä halua osallistua velhohallinnon asioihin. Katkeroitunut Takiais Muldoon vannoi, ettei enää yrittäisi sopeuttaa velhoneuvostoon muita taikayhteisön jäseniä kuin velhoja.

Muldoonin seuraaja matami Elfrida Piukk yritti määrittää ”henkilöt” uudestaan siinä toivossa että voisi solmia läheisemmät suhteet muihin taikaolentoihin. ”Henkilöitä” olivat hänen julistuksensa mukaan ne, jotka osasivat puhua ihmisten kieltä. Seuraavaan kokoukseen kutsuttiin siis kaikki, jotka kykenivät puhumaan niin että neuvoston jäsenet ymmärsivät. Mutta taas syntyi vaikeuksia. Peikot, joille maahiset olivat opettaneet muutaman helpon lauseen, tuhosivat salin samoin kuin edellisellä kerralla. Issikat säntäilivät neuvoston tuolinjalkojen ympärillä ja repivät niitä nilkkoja joihin ylettyivät. Toisaalta läsnä oli suuri valtuuskunta aaveita (jotka oli Muldoonin kaudella suljettu ulkopuolelle sillä perusteella, etteivät ne kävele kahdella jalalla vaan leijuvat). Ne poistuivat inhon vallassa ja selittivät myöhemmin paheksuvansa sitä että ”neuvosto häpeilemättä korostaa elävien tarpeita kuolleiden toiveiden kustannuksella”. Kentaurit, jotka Muldoonin kaudella oli luokiteltu ”otuksiksi” ja nyt Piukkin kaudella määriteltiin ”henkilöiksi”, kieltäytyivät osallistumasta neuvostoon vastalauseena sille, ettei mukana ollut vedenväkeä, joka ei kuivalla maalla kyennyt puhumaan kuin vedenkieltä.

Vasta vuonna 1811 löytyi määritelmä, jonka valtaosa taikayhteisöstä saattoi hyväksyä. Tuore taikaministeri Grogiet Natsa määräsi, että ”henkilö” on ”olento joka älykkyytensä puolesta kykenee ymmärtämään taikayhteisön lait ja kantamaan vastuun lakien muokkaamisesta”.² Peikkoedustajia puhutettiin maahisten poissaollessa ja pääteltiin, etteivät ne ymmärtäneet mitään mitä niille sanottiin. Ne siis luokiteltiin ”otuksiksi”, vaikka ne kulkevatkin kahdella jalalla. Vedenväestä tuli tulkkien välityksellä ensimmäistä kertaa ”henkilöitä”. Keijut, ilkiöt ja menninkäiset, vaikka ovat ulkomuodoltaan ihmisen kaltaisia, sijoitettiin tiukasti ”otusten” joukkoon.

Asia ei tietenkään ole jäänyt tähän. Meille kaikille ovat tuttuja kiihkoilijat, jotka kamppailevat jästien luokittelemiseksi ”otuksiksi”; tiedämme että kentaurit ovat kieltäytyneet ”henkilön” asemasta ja pyytäneet saada olla ”otuksia”;³ ihmissusia puolestaan on vuosikaudet palloteltu otus- ja henkilöjaoston välillä; tätä kirjoitettaessa ihmissusien tukipalvelut kuuluvat henkilöjaostoon, kun taas ihmissusikirjaamo ja ihmissusien kiinniottoyksikkö ovat otusjaoston alaisia. Useita erittäin älykkäitä olentoja luokitellaan ”otuksiksi”, koska ne eivät kykene hillitsemään raakalaismaista luontoaan. Akromantellat ja mantikorit kykenevät älykkääseen puheeseen, mutta yrittävät ahmaista jokaisen lähelleen tulevan ihmisen. Sfinksi puhuu vain arvoituksin ja käy väkivaltaiseksi, jos saa väärän vastauksen.

Silloin kun jonkin seuraavilla sivuilla esitellyn olennon luokittelussa on yhä epäselvyyttä, olen maininnut siitä kyseisen olennon yhteydessä.

Nyt ryhdymme selvittämään kysymystä, jonka velhot ja noidat esittävät kaikkein useimmin, kun keskustelu kääntyy taikazoologiaan: mikseivät jästit huomaa näitä olentoja?

1. Velhoneuvosto oli taikaministeriön edeltäjä. 2. Aaveiden kohdalla tehtiin poikkeus, sillä ne ilmoittivat että oli tunteetonta luokitella ne ”henkilöiksi”, koska henkeähän niillä ei enää ollut. Siitä syystä Natsa perusti taikaeläinten sääntö- ja valvontaosastoon kolme jaostoa, jotka ovat yhä olemassa: otusjaosto, henkilöjaosto ja haamujaosto. 3. Kentaurit vastustivat joitain olentoja, joiden kanssa niiden olisi oltava ”henkilöitä”, kuten syöjättäriä ja vampyyrejä, ja ilmoittivat että hoitaisivat itse omat asiansa ilman velhoja. Vuotta myöhemmin vedenväki esitti saman pyynnön. Taikaministeriö myöntyi pyyntöihin vastentahtoisesti. Vaikka taikaolentojen sääntö- ja valvontaosaston otusjaostossa on kentauriyhteyksien virasto, yksikään kentauri ei ole sitä koskaan käyttänyt. Niinpä sanonnasta ”siirretään kentaurivirastoon” on tullut osaston sisäinen vitsi, joka tarkoittaa sitä että siirrettävä saa pian potkut.