Harry Potter

GALTVORTS

BIBLIOTEKSAMLING

J.K. ROWLING

Innhold

Fabeldyr og hvor de er å finne

Rumpeldunk gjennom tidene

Skalden Skurres historier

Innhold

Om forfatteren

Forord av Albus Humlesnur

Innledning av Salmander Fisle

Om boka

Hva er et dyr

Kort historikk over gompeverdenens syn på fabeldyr

Fabeldyr i skjul

Hvorfor er magizoologi viktig?

Magidepartementets klassifiseringer

Fabeldyr fra A til Å

Forord

JEG FØLTE DET SOM en meget stor ære da Salmander Fisle ba meg skrive forordet til denne spesielle utgaven av Fabeldyr og hvor de er å finne. Salmanders mesterverk har vært i bruk som lærebok ved Galtvort høyere skole for hekseri og trolldom siden den kom ut, og kan ta en betydelig del av æren for våre elevers gjennomgående meget gode resultater ved eksamener i Stell av magiske vesener – men boka bør på ingen måte begrenses til skolebruk. Intet trollmannshjem er komplett uten sitt eksemplar av Fabeldyr, velbrukt av generasjonene som har bladd i det på leting etter det beste middel til å fjerne mølkladder fra plenen, tolke vardyvlas sørgmodige skrik eller venne kjæleblærballen av med å drikke vann av toalettskålen.

Men denne utgaven sikter enda høyere enn til opplysning for trollmannsverdenen. For første gang i det noble forlagshus Obscurus’ historie blir én av dets utgivelser nå gjort tilgjengelig for gomper.

Comic Reliefs arbeid for å lindre noen av de verste tilfellene av menneskelige lidelser er velkjent i gompeverdenen, så det er til mine med-magikere jeg nå henvender meg. Dere skal vite at vi ikke er alene om å erkjenne latterens legende egenskaper, at også gompene er klar over dette og at de har vist stor fantasi til å ta denne gaven i bruk, nemlig ved å utnytte den til å samle inn penger til å redde og forbedre liv – en form for magi som er åpen for oss alle. Siden 1985 har Comic Relief samlet inn 174 millioner engelske pund (trettifire millioner åtte hundre og syttito galleoner, fjorten sigder og sju fjong).

Den magiske verdenen har nå fatt det privilegium å hjelpe Comic Relief med denne oppgaven. Det du holder i hånden, er et fotografisk opptrykk av Harry Potters eget eksemplar av Fabeldyr, komplett med hans og hans venners informative notater i margen. Harry selv nølte litt med å la boka bli gjenopptrykt i denne formen, men våre venner i Comic Relief mente at hans små tillegg ville forsterke verkets fornøyelige tone ytterligere. Salmander Fisle selv har for lengst måttet slutte å ergre seg over tusentalls elevers kroting i hans mesterverk og har sagt seg enig.

Denne utgaven av Fabeldyr blir lagt ut for salg hos Snirckel & Blæk, så vel som i gompe-bokhandler. Magiske mennesker som ønsker å gi ytterligere bidrag, kan besørge dette via trollmannsbanken Flirgott (spør etter Klotak).

Alt som gjenstår for meg nå, er å advare enhver som har lest så langt i denne boka uten å ha kjøpt den først, om at den er beskyttet av en Tyveforbannelse. La meg benytte anledningen til å berolige gompiske bokkjøpere med at de morsomme vesenene som er beskrevet i det følgende er helt fiktive og ikke på noen måte kan skade dem. Til trollmenn vil jeg bare si: Draco dormiens nunquam titillandus.

Albus Humlesnurr

Innledning

Om boka

Fabeldyr og hvor de er å finne representerer fruktene av mange års reiser og studier. Når jeg ser tilbake på årene som har gått, ser jeg den sjuårige trollmannen som tilbragte timevis på sitt rom med å dissekere mølkladder, og jeg misunner ham ferdene som venter ham: Fra mørkeste jungel til gnistrende ørken, fra fjelltopp til sump, skulle denne mølkladdinngrodde gutten opp gjennom årene oppspore alle de dyr som er omtalt på de følgende sider. Jeg har besøkt hi, huler og reir over fem kontinenter, observert magiske dyr og deres forunderlige levesett i hundrer av land, sett deres evner, vunnet deres tillit – og fra tid til annen, holdt meg dem fra livet med reisekjelen min.

Første utgave av Fabeldyr ble bestilt så langt tilbake som i 1918 av Augustus Worme i Obscurus forlag, som var så vennlig å spørre om jeg kunne tenke meg å skrive et autoritativt kompendium om magiske vesener for forlaget hans. På den tida var jeg bare en underordnet ansatt i Magidepartementet og grep begjærlig anledningen til å spe på mm ynkelige gasje (to sigder i uka), samtidig som jeg fikk bruke ferien min til å reise jorda rundt på jakt etter nye magiske arter. Resten er forlagshistorie. Fabeldyr kommer nå ut i sitt femtiandre opplag.

Hensikten med denne innledningen er å besvare noen av de vanligste spørsmålene som har havnet i postkassa mi siden boka ble utgitt første gang i 1927. Det første er det mest fundamentale av dem alle – hva er et «dyr»?

Hva er et dyr?

I århcundrer har det hersket uenighet om hva som er den rette definisjonen av «et dyr». Det vil kanskje overraske nybegynneren i magizoologi, men problemet blir muligens tydeligere hvis vi koster på oss et øyeblikks ettertanke om forskjellen mellom tre slags magiske vesener:

Varulver tilbringer det meste av sin tid som mennesker (det være seg trollmenn eller gomper). Men én gang i måneden forvandler de seg til rovlystne, firfotede beist, fulle av mordlyst og blottet for menneskelig samvittighet.

Kentaurenes dagligliv likner ikke på menneskets. De lever i det fri, bruker ikke klær, foretrekker å leve uten kontakt med hverken trollmenn eller gomper, men deres intelligens kan utvilsomt måle seg med disses.

Troll er humanoide av utseende, går på to bein, kan lære noen (få) enkle ord, men er tross dette mindre intelligente enn den dummeste enhjørning og har heller ingen magiske evner, utover sin kolossale og unaturlige styrke.

Og det er da vi må stille spørsmålet: hvilke/t av disse vesenene er «personer» – altså vesener som fortjener juridiske rettigheter og medbestemmelsesrett over magiverdenen – og hvilke/t er «dyr»? De første forsøkene på å bestemme hvilke magiske skapninger som skulle regnes som «dyr» var meget overfladiske.

Burdock Muldoon, leder av Magusrådet¹ i det fjortende århundre, dekreterte at ethvert magisk vesen som gikk på to bein, for framtida skulle ha status som «person», mens alle øvrige skulle regnes som «dyr». I forbrødringens ånd innkalte han alle «personer» til møte med trollmennene for å drøfte nye magiske lover, men oppdaget til sin forskrekkelse at han hadde forregnet seg. Møtesalen var fullstappet av gnomer, som hadde fått med seg så mange tobeinte skapninger de kunne finne. Som Bathilda Bang forteller oss i Magiens historie:

Lite annet lot seg høre gjennom uflenes kraksing, vardyvlenes stønning og fnålenes evinnelige, gjennomtrengende sang. Mens hekser og trollmenn prøvde å studere de utdelte papirene, snurret alskens alfer og feer rundt hodet på dem, fnisende og skvatrende. Et dusin eller så troll gikk i gang med å smadre hele salen med klubbene sine, mens gygrer gled rundt på jakt etter barn å ete. Rådslederen reiste seg for å erklære møtet for satt, skled på en haug merrafylje-møkk og løp bannende ut.

Som vi ser, var ikke det å gå på to bein noen garanti for at et magisk vesen kunne eller ville vise interesse for hvordan magisamfunnet skulle styres. En forbitret Burdock Muldoon avsverget ytterligere forsøk på å integrere ikke-trollmannsmedlemmer i Magusrådet.

Muldoons etterfølger, madam Elfrida Clagg, forsøkte å omdefinere begrepet «person», i håp om å styrke båndene til andre magiske vesener. Hun erklærte at «personer» var alle som kunne snakke menneskespråk. Enhver som kunne gjøre seg forstått for rådsmedlemmene ble derfor invitert til det neste møtet. Men på ny ble det problemer. Troll som gnomene hadde klart å innpode et par enkle setninger, gikk som sist i gang med å ødelegge salen. Tersker pilte rundt rådsmedlemmenes stolbein og bet i så mange ankler som de kom til. I mellomtida hadde en større delegasjon spøkelser (som i Muldoons ledertid hadde vært utestengt, med den begrunnelse at de ikke gikk på to bein, men svevde) deltatt i møtet, men forlot det i avsky over det de senere kalte «Rådets skamløse pukking på de levendes behov, til fortrengsel for de dødes ønsker». Kentaurene, som under Muldoon var blitt klassifisert som «dyr» og nå, under madam Clagg, ble definert som «personer», nektet å delta på rådsmøtet i protest mot utelukkelsen av havfolket, som på tørt land ikke kunne uttrykke seg på annet enn havsk.

Ikke før i 1811 kom en fram til definisjoner som brorparten av magisamfunnene fant akseptable. Grogan Stump, nyutnevnt magiminister, erklærte at en «person» var «ethvert vesen med tilstrekkelig intelligens til å forstå magisamfunnets lover og til å ta sin del av ansvaret for å utforme disse lovene.»² Trollrepresentanter ble utspurt uten gnomer til stede; en konstaterte da at de ikke forsto noe som ble sagt til dem, og troll ble derfor omklassifisert til «dyr», til tross for at de var tobeinte. Havfolket ble (via tolker) invitert til for første gang å bli «personer», mens feer, alfer og hagegnomer, tross sitt humanoide utseende, ble utvetydig regnet til «dyre»-kategorien.

Men saken er naturligvis ikke blitt stående slik. Vi kjenner alle til ekstremistene som går inn for å klassifisere gomper som «dyr»; vi vet alle at kentaurene har avslått å godta «person»-status og har anmodet om å fa forbli «dyr»;³ mens varulvene er blitt flyttet fram og tilbake mellom Dyre- og Personseksjonen i årevis (i skrivende stund ligger Kontoret for varulvstøtte under Personseksjonen, mens Varulvregisteret og Varulvfangst-patruljen tilhører Dyreseksjonen). Flere høyt intelligente arter er klassifisert som «dyr», fordi de er ute av stand til å tøyle sin naturgitte brutalitet. Akromantulaer og mantikorer kan uttrykke seg forståelig, men vil prøve å spise ethvert menneske som nærmer seg dem. Sfinksen uttrykker seg utelukkende i gåter og blir voldelig når svaret den får er feil.

Der det er fortsatt usikkerhet om klassifikasjonen av en art, har jeg notert dette i vedkommende oppslag.

La oss nå gå videre til det aller vanligste spørsmålet når hekser og trollmenn diskuterer magizoologi: Hvorfor legger ikke gompene merke til disse vesenene?

1 Magusrådet var en forløper for Magidepartementet. 2 Man gjorde et unntak for spøkelsene, som hevdet at det var et overgrep å klassifisere dem som «personer», når de så opplagt var «personvar». Stump omorganiserte derfor departementets Avdeling for oppsyn og kontroll med magiske vesener til de tre seksjonene vi fortsatt har i dag: hhv. Dyre-, Person- og Åndeseksjonen. 3 Kentaurene hadde innvendinger mot enkelte av de skapningene de evt. skulle dele «person»-status med, som gygrer og vampyrer, og erklærte at de ville ordne sine egne affærer uavhengig av trollmennene. Et år senere kom samme anmodning fra havfolket og ble motvillig innvilget av Magidepartementet. Det finnes riktignok et Kontor for kentaurkontakt i Avdelingens Dyreseksjon, men ingen kentaur har noensinne benyttet seg av det. «Å bli sendt til Kentaurkontoret» er følgelig blitt en intern vittighet i Avdelingen; det innebærer at vedkommende er på nippet til å få sparken.