Charlaine Harris

11

True Blood

Dødens time

Charlaine Harris

11

True Blood

Dødens time

Oversatt av Anne Maria Røe

Jeg må få dedisere denne boka til min mors minne.

Hun ville ikke ha syntes det var rart å få en fantasyroman fra det urbane miljøet tilegnet seg.

Hun var min største fan og den mest trofaste leseren min.

Moren min var et beundringsverdig menneske.

Jeg savner henne hver eneste dag.

Kapittel 1

Loftet hadde stått avlåst helt til dagen etter at bestemor døde. I dyp sorg og fortvilelse hadde jeg funnet loftsnøkkelen og låst meg inn for å lete etter brudekjolen hennes. Jeg hadde fått et sprøtt innfall om å begrave henne i den. Jeg hadde tatt ett skritt inn i loftsrommet, snudd på hælen og gått ut igjen uten å låse bak meg.

Nå, to år senere, skjøv jeg opp døra igjen. Hengslene knirket like illevarslende som om det skulle vært midnatt på Halloween i stedet for en solfylt onsdagsmorgen sent i mai. De brede golvplankene skrek i protest under føttene mine da jeg trådte over dørstokken. Det var mørke skygger over alt rundt meg, og en svak eim av mugg – lukten av gamle saker som var glemt for lenge siden.

Da man hadde bygd på en etasje til på det opprinnelige Stackhouse-hjemmet flere tiår tidligere, var loftet blitt delt inn i soverom, men rundt en tredjedel av det var blitt gjort om til boder mens Stackhousene gradvis ble færre. Da Jason og jeg flyttet til besteforeldrene mine etter at foreldrene våre døde, ble loftsdøra holdt forsvarlig låst. Bestemor ville ikke rydde etter oss da vi oppdaget at loftet var et kjempefint sted å leke.

Nå var det jeg som eide huset, og nøkkelen hang i et bånd rundt halsen min. Det var bare tre Stackhouse-arvinger igjen – Jason, jeg og sønnen til den avdøde kusinen min, Hadley; en liten gutt som het Hunter.

Jeg veivet med hånda i halvmørket for å finne lenken som hang fra taket, grep den og trakk til. En lyspære lyste opp flere tiår med lagrede familieeiendeler.

Min fetter Claude og grandonkel Dermot gikk inn i rommet bak meg. Dermot slapp ut pusten så høyt at det nesten lød som et snøft. Claude så mismodig ut. Jeg er sikker på at han angret på løftet sitt om å hjelpe meg med å rydde loftet. Men han skulle ikke få slippe unna nå som jeg hadde fått tak i enda en sterk mann som kunne hjelpe meg med å bære. For tiden fulgte Dermot etter Claude overalt, og dermed hadde jeg fått to for prisen av én. Det var umulig å forutse hvor lenge det ville vare. Brått kom jeg på at det snart ville være for varmt å oppholde seg på loftet. Vinduet som min venninne Amelia hadde satt inn i et av soverommene gjorde det levelig der inne, men vi hadde selvfølgelig aldri kastet bort penger på å sette inn vindu på loftet.

«Hvor skal vi egentlig begynne hen?» spurte Dermot. Han var like lys som Claude var mørk; de var to vakre motsetninger. En gang hadde jeg spurt Claude hvor gammel han var, men det visste han ikke sikkert. Alver teller ikke dager og år på samme måten som oss, men Claude var minst et århundre eldre enn meg. Han var bare en unge i forhold til Dermot; som var grandonkelen min til tross for at han var hele sju hundre år eldre enn undertegnede. Ingen av dem hadde så mye som en rynke, et eneste grått hår eller det minste tegn til forfall.

Siden de hadde mye mer alveblod i årene enn jeg – jeg var bare én åttendedels alv – så alle tre like gamle ut, det vil si i slutten av tjueårene. Men det ville endre seg i løpet av de neste par årene. Da ville jeg se eldre ut enn de eldgamle slektningene mine. Selv om Dermot var veldig lik broren min, Jason, hadde jeg lagt merke til dagen før at Jason hadde fine rynker i øyekroken. Dermot hadde ikke dette lille alderstegnet engang.

Jeg vendte tilbake til øyeblikket igjen og sa: «Foreslår at vi bærer saker og ting ned i dagligstua. Det er så mye lysere der nede, og lettere å se hva som det er verdt å ta vare på og ikke. Etter at vi har fått alt sammen ut av loftet, kan jeg rydde mens dere er på jobb.» Claude eide en strippeklubb i Monroe. Der var han hver eneste dag, og Dermot fulgte alltid hakk i hæl …

«Vi har tre timer på oss,» sa Claude.

«Da får vi sette i gang,» sa jeg og smilte strålende og optimistisk. Det gjør jeg alltid når jeg føler meg usikker.

Omtrent en time senere fikk jeg kvaler, men det var for sent å backe ut nå. (Å se Claude og Dermot med bar overkropp gjorde oppgaven litt mer spennende.) Familien min har bodd i dette huset så lenge familien Stackhouse har holdt til i Renard kommune. Og det vil si over hundre og femti år. Vi har tatt vare på det meste.

Stua ble fylt i en fart. Det var bokkasser der, kofferter fulle av klær, møbler og vaser. Familien Stackhouse hadde aldri vært velstående, og vi hadde tydeligvis alltid syntes at ting var kjekke å ha – uansett hvor slitte og ødelagte de måtte være – hvis vi bare sparte på dem lenge nok. Selv de to alvene ville ta en pause etter å ha ålt et uhorvelig tungt skrivebord i tre ned den smale trappa. Vi satte oss på verandaen foran huset. Karene satt på rekkverket, og jeg slengte meg ned i hammocken min.

«Vi kan jo legge alt sammen i en haug på gårdsplassen og brenne det,» foreslo Claude. Han spøkte ikke. Humoren hans var i beste fall sær, men stort sett fraværende.

«Nei!» Jeg prøvde å ikke høres like irritert ut som jeg følte meg. «Jeg vet at disse greiene ikke er spesielt verdifulle, men hvis forgjengerne mine syntes det var verdt å lagre dem der oppe, skylder jeg dem i det minste å se over tingene.»

«Kjære grandniese,» sa Dermot. «Jeg er redd for at Claude har et poeng. Det er en underdrivelse å si at sakene ikke ser spesielt verdifulle ut.» Med én gang Dermot åpnet munnen, skjønte man at han bare lignet Jason av utseende og ikke av intelligens.

Jeg glodde på begge alvene. «Selvfølgelig virker det som søppel for dere, men det kan ha en viss verdi for oss mennesker,» sa jeg. «Jeg skal ringe teatergruppa i Shreveport og høre om de kunne tenke seg noen av klærne eller møblene.»

Claude trakk på skuldrene. «Dermed kan vi bli kvitt noe av det,» sa han. «Men mesteparten av tøyet egner seg knapt nok som filler.» Vi hadde satt noen av eskene ut på verandaen da det ikke lenger var plass til å bevege seg i dagligstua, og han dyttet til en av dem med foten. Merkelappen sa at den inneholdt gardiner, men man kunne bare gjette seg til hvordan de egentlig hadde sett ut.

«Du har rett,» innrømmet jeg. Jeg skjøv ikke altfor energisk fra, og gynget fram og tilbake en liten stund. Dermot gikk inn i huset og kom tilbake med et glass ferskente og en haug med isbiter. Han rakte det stille til meg. Jeg takket ham og stirret trist på alle de gamle tingene som hadde betydd noe for en eller annen før i verden. «Greit, vi lager et bål,» sa jeg og ga etter for fornuften. «Bak huset, der jeg pleier å brenne løv.»

Dermot og Claude så misbilligende på meg.

«Greit, vi gjør det her på grusen,» sa jeg. Forrige gang innkjørselen min var blitt gruslagt, hadde parkeringsplassen foran huset mitt også fått sin andel. «Jeg får ikke akkurat så mange gjester for tiden.»

Da Dermot og Claude var gått for å dusje og skifte til arbeidsantrekk, var parkeringsplassen min full av ubrukelige gjenstander som ventet på å bli tent på. Husmødrene i familien Stackhouse hadde tatt vare på ekstra laken og sengetepper, og flesteparten av dem var i filler og laser som gardinene. Til min store sorg var også mange av bøkene fulle av meldugg og musebitt. Jeg sukket da jeg la dem på haugen; tanken på å brenne bøker gjorde meg dårlig. Men ødelagte møbler, råtne paraplyer, flekkete kuvertbrikker, en gammel skinnkoffert med store hull i … ingen ville få bruk for disse tingene mer.

Bildene vi fant – både innrammede bilder, fotoalbum og løse – la vi i en eske i dagligstua. Papirer og dokumenter ble sortert og lagt i en annen eske. Jeg hadde funnet noen gamle dokker også. Jeg hadde sett på fjernsyn at folk samlet på dokker, og de kunne kanskje være verdt noe. Det var også et par gamle geværer der oppe, og et sverd. Hvor var de omreisende handelsfolkene når man trengte dem, egentlig?

På Merlotte’s senere samme kveld fortalte jeg sjefen min, Sam, hva jeg hadde gjort. Sam var en tettbygd og veldig sterk fyr, og han sto og tørket støv av flaskene bak bardisken. Det var ikke spesielt mye å gjøre denne kvelden. Det hadde faktisk vært stille i baren de siste ukene. Jeg visste ikke om det skyldtes at kyllingfabrikken her skulle stenge, eller om enkelte skydde Sam fordi han var hamskifter. (De av to naturer hadde forsøkt å komme ut av skapet på samme måte som vampyrene, som hadde lyktes med det. Men det hadde ikke gått så bra for de av to naturer.) Og nå var det kommet en ny bar, Vic’s Bondeveikro, omtrent halvannen mil vest for motorveien. Ryktene fortalte at bondeveikroa arrangerte all slags wet T-shirt-konkurranser og ølstafetter, noe de kalte «Ta-med-en-kompis-aften» og tilsvarende tøys.

Men det var populært tøys som fikk gjestene til å strømme på.

Uansett hva grunnen måtte være, hadde Sam og jeg god tid til å snakke om loft og gamle saker og ting.

«Det ligger en butikk som heter Splendide i Shreveport,» sa Sam. «Begge eierne har sans for antikviteter. Du kan jo ringe dem.»

«Hvordan vet du det?» Greit, det var kanskje ikke så taktfullt, men …

«Vel, jeg kan et par andre ting ved siden av å drive bar,» sa Sam og så skjevt på meg.

Nå måtte jeg servere et nytt krus med øl til et av bordene mine. Da jeg kom tilbake, sa jeg: «Jeg vet da at du kan mye forskjellig. Jeg visste bare ikke at du hadde greie på antikviteter også.»

«Det har jeg heller ikke. Men Jannalynn har det. Splendide er favorittbutikken hennes.»

Jeg blunket og prøvde å ikke se like misfornøyd ut som jeg følte meg. Jannalynn Hopper, som hadde vært kjæresten til Sam i noen uker nå, var så fryktinngytende at hun ble kalt Langtannflokkens leiesoldat, selv om hun bare var tjueett og omtrent så stor som en konfirmant. Det var vanskelig å se for seg at Jannalynn skulle restaurere en gammel billedramme eller jakte på et antikt anretningsbord til leiligheten i Shreveport. (Når jeg tenkte nærmere etter, hadde jeg ingen anelse om hvor jenta bodde. Hadde hun i det hele tatt noe hjem?)

«Det kunne jeg aldri ha gjettet,» sa jeg og tvang meg til å smile til Sam. Min personlige oppfatning var at Jannalynn ikke var god nok for ham.

Men det holdt jeg helt for meg selv. Ikke spesielt lurt å kaste stein når man sitter i glasshus. Selv var jeg kjæreste med en vampyr som hadde drept langt flere enn det Jannalynn hadde, siden Eric var over tusen år gammel. I et av de forferdelige øyeblikkene som dukker opp innimellom, kom jeg på at alle på den korte lista jeg hadde over kjærester, var en drapsmann.

Det var jeg selv også.

Jeg måtte bare riste det av meg, ellers ville jeg være i dritthumør resten av kvelden.

«Har du telefonnummeret til butikken, og navnet på en eller annen der?» Jeg håpet at antikvitetshandleren ville gå med på å komme til Bon Temps, ellers måtte jeg leie lastebil for å få med meg alle sakene fra loftet til Shreveport.

«Jepp, har det på kontoret mitt,» sa Sam. «Jeg har snakket med Brenda, som er deleier der, om å kjøpe noe helt spesielt i bursdagsgave til Jannalynn. Hun har bursdag snart. Brenda – Brenda Hesterman, heter hun – ringte i morges og sa hun hadde et par ting jeg kunne kikke på.»

«Kanskje vi kan dra dit i morgen?» foreslo jeg. «Det står ting strødd utover hele stua, og resten står på verandaen foran huset. Finværet vil ikke vare evig.»

«Kanskje Jason vil ha noe av det?» spurte Sam forsiktig. «Siden det er familieting, mener jeg.»

«Han hentet en pidestall for rundt en måned siden,» sa jeg. «Men jeg kan da spørre ham.» Jeg tenkte meg om. Både huset og inventaret tilhørte meg, siden bestemor hadde testamentert det til meg. Hm … vel, én ting av gangen.

«La oss spørre Mrs. Hesterman om hun vil komme og ta en titt. Hvis det er noe av verdi der, da. Jeg skal tenke på saken.»

«Greit,» sa Sam. «Høres bra ut. Kan jeg hente deg klokka ti i morgen?»

Det var litt tidlig å stå opp siden jeg skulle jobbe kveldskift i dag, men jeg gikk allikevel med på det.

Sam hørtes fornøyd ut. «Da kan du fortelle meg hva du synes om det Brenda har funnet til meg. Det er bra å få råd fra ei jente i slike saker.» Han strøk den ene hånda gjennom håret sitt; som vanlig var det bustete. For noen uker siden hadde han klippet det helt kort, og nå var det i ferd med å vokse ut igjen. Sam har en pen, nesten jordbærrød hårfarge, men siden håret hadde naturlige krøller, var det nå veldig uryddig. Jeg klarte så vidt å la være å dra fram hårbørsten min og gre det på plass. En ansatt burde ikke gjøre slike ting med sjefen sin.

Kennedy Keyes og Danny Prideaux, som jobbet deltid hos Sam som henholdsvis reservebartender og utkaster, kom inn og kløv opp på to av de ledige barkrakkene. Kennedy er helt nydelig. Hun kom på andre plass i Miss Louisiana-konkurransen for en del år tilbake, og hun ser fortsatt ut som en skjønnhetsdronning. Det kastanjebrune håret hennes er tykt og skinnende, og jeg tror ikke hårtuppene tør å bli flisete engang. Hun er alltid nydelig sminket. Hun tar jevnlig både manikyr og pedikyr. Hun ville ikke kjøpt et eneste klesplagg hos Wal-Mart om det så sto om livet.

For noen år siden gikk fremtiden hennes, som skulle ha bestått av et storslagent bryllup i nabokommunen og en større arv fra faren hennes, i knas da hun ble satt inn for drap.

Både jeg og omtrent alle andre jeg kjenner mener at kjæresten hennes fikk det han ba om, etter at jeg så bilder av det opphovnede ansiktet hennes fullt av blåmerker. Men hun hadde tilstått å ha skutt ham da hun ringte 911, og familien hans hadde sitt å si, så hun slapp ikke unna. Men hun hadde fått en mild straff og sluppet ut tidligere på grunn av god oppførsel, siden hun hadde lært de andre innsatte hvordan de skulle kle og te seg. Da hun kom ut av fengselet, hadde hun leid en liten leilighet i Bon Temps, der tanten hennes, Marcia Albanese, bodde. Sam hadde tilbudt henne jobb så å si med én gang han møtte henne, og hun hadde sagt ja på flekken.

«Hei, mann,» sa Danny til Sam. «Gi oss to mojitos.»

Sam tok flaska med peppermynte ut av kjøleskapet og gikk til verks. Jeg ga ham et par limebåter da han nesten var ferdig med drinkene.

«Hva har dere fore i kveld?» spurte jeg. «Du ser så godt ut, Kennedy.»

«Jeg har endelig gått ned fem kilo!» sa hun, og da Sam satte glasset foran henne, løftet hun det for å skåle med Danny. «Skål for den gamle kroppen min. Jeg får den sikkert tilbake snart!»

Danny ristet på hodet. Han sa: «Hør nå her, du trenger ikke gjøre noe for å se vakker ut.» Jeg måtte snu meg for ikke å utbryte fysj eller æsj. Danny var en tøff kar som var vokst opp i et helt annet miljø enn Kennedy – det eneste de hadde til felles var kasjotten – men fy, så betatt han var av henne. Jeg kunne formelig kjenne heten der jeg sto. Man trengte ikke være tankeleser for å merke at Danny var helt fortapt.

Vi hadde ikke trukket for gardinene på fasadevinduene ennå, og da jeg kom på at det var blitt mørkt, gikk jeg raskt bort til dem. Selv om jeg kikket ut fra den opplyste baren og på den mørklagte parkeringsplassen, så jeg lys der ute, og noe som beveget seg temmelig raskt mot baren. Et brøkdels sekund rakk jeg å tenke at det var rart, før jeg fikk se et lysglimt.

«Ned med dere!» hylte jeg, men jeg rakk knapt nok å uttale ordene før vinduet gikk i tusen knas og en brennende flaske landet på et bord der det ikke satt noen. Serviettholderen røk, og salt- og pepperbøssene gikk i tusen knas. Brennende servietter spredte seg fra flaska og falt ned på golvet, på bord og stoler og folk som satt der. Bordet der flaska havnet sto umiddelbart i full fyr.

Danny beveget seg kjappere enn lynet. Han dro Kennedy opp av stolen hennes, vippet opp lemmen og skjøv henne ned bak bardisken. Midt i viraken beveget Sam seg enda raskere, rev brannslokningsapparatet ned av veggen og forsøkte å løpe tvers gjennom lemmen for å slokke brannen.

Jeg kjente at lårene mine ble varme, og da jeg kikket nedover meg, så jeg at forkleet mitt var blitt antent av en av serviettene. Til min store skam begynte jeg å skrike. Sam snudde på hælen, sprutet på meg og vendte seg på nytt mot flammene. Kundene hylte og skrek, hoppet unna flammene og løp inn i korridoren som førte forbi toalettene og kontoret til Sam og ut på parkeringsplassen bak bygget. En av stamgjestene våre, Jane Bodehouse, blødde kraftig. Hun holdt den ene hånda på det skadete hodet sitt. Hun hadde sittet ved vinduet og ikke på sin vante plass i baren, så hun var nok blitt kuttet opp av flygende glassbiter. Jane sjanglet, og hun ville ha falt hvis jeg ikke hadde grepet henne i armen.

«Kom deg hitover,» skrek jeg i øret hennes og skjøv henne i riktig retning. Sam holdt på å slokke arnestedet; han rettet strålen nedover på riktig vis, men serviettene som hadde fløyet rundt i rommet hadde startet en rekke små branner i lokalet. Jeg grep både vann- og temuggen som sto på bardisken og begynte systematisk å slokke flammene på golvet. Begge muggene var fulle, og de gjorde nytten sin.

Et av gardinene brant heftig. Jeg tok tre skritt bakover, siktet omhyggelig og kastet resten av teen på det. Flammene sloknet ikke helt. Jeg grep et vannglass fra et av bordene og nærmet meg flammene mer enn det som sunt var. Jeg blunket og helte væsken nedover det brennende gardinet. Så kjente jeg en merkelig varmestråle bak meg og at det luktet vondt. En bølge av kjemikalier slo mot ryggen min. Da jeg snudde meg, så jeg at Sam virvlet videre med brannslokningsapparatet.

Jeg ble stående og stirre gjennom serveringsluka og inn på kjøkkenet. Antoine, kokken vår, skrudde av alle apparatene der inne. Smart gjort. Jeg kunne høre brannbilsirener i det fjerne, men jeg hadde det for travelt med å lete etter gule flammer til å kunne slappe av. Røyken og kjemikaliene fikk øynene mine til å renne, og jeg flakket med blikket for å finne flere flammer. Samtidig hostet jeg som en gal. Sam hadde løpt for å hente det andre brannslokningsapparatet på kontoret sitt, og han kom tilbake med apparatet i beredskap. Vi gynget fra side til side på føttene våre, klare til å bekjempe flere flammer.

Ingen av oss fikk øye på noe.

Sam sendte en stråle til mot flaska som hadde utløst brannen, og så satte han brannslokningsapparatet på golvet. Han bøyde seg, la hendene på lårene og pustet tungt og raspende. Han begynte å hoste. Et øyeblikk senere bøyde han seg over flaska.

«Ikke rør den,» utbrøt jeg, og hånda hans ble hengende i lufta.

«Selvfølgelig ikke,» sa han, tok seg sammen og rettet seg opp. «Så du hvem som kastet den?»

«Nei,» sa jeg. Vi var nå de eneste som var igjen i baren. Jeg kunne høre brannbilsirenene nærme seg enda mer, så jeg visste vi bare hadde et par minutter vi kunne snakke uforstyrret sammen på. «Kan ha vært de samme folka som demonstrerte ute på parkeringsplassen, men jeg visste ikke at kirkegjengere drev med brannbomber.» Ikke alle i området var lykkelige over at det fantes varulver og skiftere i kjølvannet av Den store åpenbaringen, og Det hellige tabernakel i Clarice hadde sendt tilhengerne sine for å demonstrere ved Merlotte’s innimellom.

«Sookie,» sa Sam. «Jeg er lei meg for håret ditt.»

«Hva med håret mitt?» sa jeg og tok meg til hodet. Nå ble jeg virkelig sjokkert, og jeg skalv så på hånda at den nesten ikke traff målet.

«Enden på hestehalen din er svidd,» sa Sam idet han satte seg ned. Det var nok ikke så dumt av ham.

«Så det er den som lukter så vondt,» sa jeg og kollapset på golvet ved siden av ham. Vi satt med ryggen mot bardisken, siden barkrakkene var blitt ødelagt i kaoset da folk løp mot bakdøra. Så håret mitt var blitt ødelagt … Tårene rant nedover kinnene mine. Jeg visste det var barnslig av meg, men kunne ikke hjelpe for det.

Sam tok hånda mi, og vi satt fortsatt hånd i hånd da brannmennene kom løpende inn. Selv om Merlotte’s ligger utenfor bygrensa, var det brannvesenet i byen som rykket ut, ikke det frivillige mannskapet.

«Jeg tror ikke dere trenger brannslangene,» ropte Sam. «Jeg tror alt er slokt nå.» Han ville ikke at baren skulle bli mer ødelagt, hvis det gikk an å unngå det.

Truman La Salle, brannmesteren, sa: «Trenger noen av dere førstehjelp?» Blikket hans flakket, og han hørtes nesten fjern ut.

«Det går bra med meg,» sa jeg etter å ha kastet et blikk på Sam. «Men Jane sitter i bakgården og har fått kutt i hodet av glasskårene. Hva med deg, Sam?»

«Kanskje noen brannskader på høyre hånd,» sa han, og munnen hans trakk seg sammen som om han akkurat var blitt oppmerksom på smertene. Han slapp hånda mi og gned den venstre hånda si over den høyre, og nå hylte han høylydt av smerte.

«Du må ta deg av det der,» rådet jeg ham til. «Brannskader svir som et helvete.»

«Jepp, det merker jeg,» sa han og knep øynene sammen.

Bud Dearborn kom inn. Han hadde reagert så fort Truman hadde varslet ham. «Ok!» Sheriffen måtte ha ligget i senga, siden han så sjuskete ut og manglet hatten som vanligvis satt trygt plantet på hodet hans. Sheriff Dearborn var nok i slutten av femtiårene nå, og han så ikke en dag yngre ut enn han var. Han hadde alltid sett ut som en pekingeser. Nå så han ut som en grå pekingeser i tillegg. Han trasket rundt i barlokalet et par minutter mens han passet nøye på hvor han satte føttene sine. Han snuste formelig inn skadene. Til slutt virket han fornøyd, og stilte seg foran meg.

«Hva er det som har skjedd nå, da?» spurte han.

«En eller annen kastet en brannbombe gjennom vinduet,» sa jeg. «Jeg hadde ikke noe med det å gjøre!» Jeg var for sjokkert til å heve stemmen.

«Var de ute etter deg, Sam?» spurte sheriffen. Så gikk han uten å vente på svar.

Sam reiste seg sakte, snudde seg og strakte den venstre hånda ut etter meg. Jeg grep den, og siden Sam er så sterk, var jeg på beina i løpet av et blunk.

Et par øyeblikk sto tiden stille. Jeg var nok fortsatt i sjokk.

Da sheriff Dearborn var ferdig med den omhyggelige rundturen sin i baren, kom han tilbake til Sam og meg.

Da hadde vi fått en ny sheriff å hanskes med.

Erik Northman, kjæresten min og vampyrsheriff i Region 5, inklusive Bon Temps, kom gjennom døra så raskt at Bud og Truman skvatt da de oppdaget ham, og et øyeblikk trodde jeg Bud ville trekke pistolen sin. Eric grep fatt i skulderen min, bøyde seg og stirret på ansiktet mitt. «Er du skadet?» spurte han.

Det var akkurat som om omtanken hans tok det siste motet fra meg. Jeg kjente at det rant en tåre nedover kinnet mitt, men bare én. «Det tok fyr i forkleet mitt, men det går bra med beina mine, tror jeg,» sa jeg og strevde så hardt jeg kunne for å bevare roen. «Jeg mistet bare litt hår. Så det har ikke gått så verst med meg. Bud og Truman, jeg husker ikke om dere har hilst på kjæresten min, Eric Northman fra Shreveport.» Jeg visste at det lød litt betent.

«Hvordan visste du at vi hadde trøbbel her, Mr. Northman?» spurte Truman.

«Sookie ringte meg fra mobilen sin,» sa Eric. Det var løgn, men jeg følte ikke særlig trang til å forklare blodsbåndet mellom oss til brannmesteren og sheriffen vår, og Eric ville aldri gi opplysninger frivillig fra seg til mennesker.

En av de beste og verste tingene med Erics følelser for meg var at han brydde seg katten om andre ting. Han ga blaffen i den ødelagte baren, brannskadene til Sam og politi- og brannmennene som betraktet ham vaktsomt mens de saumfarte lokalet.

Eric gikk rundt meg og så på håret mitt. Etter en god stund sa han: «Jeg må ta en titt på beina dine. Så finner vi en lege og en skjønnhetsklinikk.» Stemmen hans var kald og rolig, men jeg visste at det dampet og sydet under lokket. Alt sammen strømmet gjennom blodsbåndet mellom oss, akkurat som angsten og sjokket jeg hadde opplevd hadde gjort ham oppmerksom på at jeg var i fare.

«Vi har andre ting å ta oss av, elskling,» sa jeg og tvang meg selv til å smile og å høres rolig ut. Et sted innerst i tankene mine så jeg for meg en rosa ambulanse med folk som bar på esker med sakser, kammer og hårspray. «Hårskadene kan vente til i morgen. Det er mye viktigere å finne ut hvem som gjorde dette og hvorfor.»

Eric glodde på Sam som om det var han som var skyld i angrepet. «Ja, denne baren er tydeligvis langt viktigere enn at du er trygg og uskadet,» sa Eric spydig. Sam så forbauset ut på grunn av anklagene, og begynte å få et sint drag over ansiktet.

«Hvis ikke Sam hadde vært så rask på labben med brannslukningsapparatet, hadde vi alle vært ille ute,» sa jeg og forsøkte å holde meg rolig og smilende. «Da hadde det faktisk gått ganske ille både med baren og folkene her.» Nå klarte jeg knapt å holde meg rolig lenger, og det la Eric selvfølgelig merke til.

«Jeg kjører deg hjem,» sa Eric.

«Ikke før jeg har snakket med henne.» Det var modig av Bud å si imot ham. Eric var skremmende nok når han var i godt humør, og enda mer når hoggtennene hans var ute slik som nå. Sterke følelser gjør slike ting med vampyrer.

«Elskling,» sa jeg og anstrengte meg for å bevare roen. Jeg la armen min rundt midjen til Eric og forsøkte igjen. «Kjære deg, det er Bud og Truman som har ansvaret her, og de må følge reglene. Jeg har det bra.» Men sannheten var at jeg skalv, og det merket Eric godt.

«Du fikk deg en støkk,» sa Eric. Jeg kjente at han var rasende fordi det hadde skjedd noe med meg som han ikke hadde klart å forhindre. Jeg sukket stille over å måtte ta ansvar for Erics følelser når jeg hadde mer enn nok med min egen angst. Vampyrer er svært eiesyke når de ser på noe som sitt eget, men de er også svært ivrige etter å mingle med mennesker og ikke skape unødvendig oppstuss. Nå overreagerte han.

Eric var forbannet, det var klart, men vanligvis var han også ganske så pragmatisk. Han visste at jeg ikke var alvorlig skadet. Jeg så forbauset opp på ham. Den digre vikingen min hadde ikke vært seg selv de siste par ukene. Det var noe annet enn dødsfallet til skaperen hans som plaget ham, men jeg hadde ikke nok mot til å spørre ham hva som var galt. Jeg ville bare ha en hvilepause og nyte roen og freden som hadde hersket mellom oss de siste ukene.

Kanskje det hadde vært galt av meg? Det var noe stort som plaget ham nå, og sinnet hans var en bivirkning av dette.

«Hvordan kom du deg hit så raskt?» spurte Bud Eric.

«Jeg fløy hit,» svarte Eric likegyldig, og Bud og Truman kikket storøyd på hverandre. Eric hadde hatt denne evnen i sånn omtrent tusen år, så han brydde seg katten om forbløffelsen deres. Han hadde fokus på meg, og hoggtennene hans stakk fortsatt ut.

De andre kunne ikke vite at Eric hadde følt redselen vokse i meg i samme øyeblikk som jeg så personen løpe fra baren. Det var ikke nødvendig å ringe ham da alt var under kontroll igjen. «Jo før vi får ordnet opp i dette,» sa jeg og snerret stygt tilbake til ham, «jo før kan vi komme oss bort herfra.» Jeg forsøkte åpenlyst å formidle en beskjed til Eric. Til slutt roet han seg nok til å skjønne tegningen.

«Selvsagt, jenta mi,» sa han. «Du har helt rett.» Men han grep meg i hånda og klemte den altfor hardt, og øynene hans strålte så intenst at de så ut som små, blå lykter.

Bud og Truman så temmelig lettet ut. Spenningen sank et par hakk. Vampyrer betyr vanligvis drama.

Mens Sam fikk behandling for den skadete hånda og Truman tok bilder av det som var igjen av flaska, spurte Bud meg om hva jeg hadde sett.

«Jeg fikk et glimt av noen ute på parkeringsplassen som løp mot baren, og så kom flaska flygende gjennom vinduet,» sa jeg. «Jeg vet ikke helt hvem som kastet den. Etter at vinduet gikk i tusen knas og brannen spredte seg via alle de flygende serviettene, la jeg ikke merke til annet enn folkene som løp herfra og Sam som prøvde å slokke brannen.»

Bud spurte meg om det samme på flere ulike måter, men jeg klarte verken å hjelpe ham eller andre mer enn jeg allerede hadde gjort.

«Hvorfor tror du noen ville gjøre noe slikt mot Merlotte’s eller Sam?» spurte Bud meg.

«Jeg skjønner ikke hvorfor,» sa jeg. «Vi hadde jo demonstranter fra kirken på parkeringsplassen for et par uker siden. De har bare kommet tilbake én gang siden det. Men jeg kan ikke se for meg at noen av dem lager en – er det Molotovcocktail det heter?»

«Hvem har lært deg det navnet, Sookie?»

«Vel, for det første leser jeg faktisk bøker. For det andre; Terry snakker ikke så mye om krigen, men innimellom snakker han faktisk om våpen.» Terry Bellefleur var fetteren til etterforsker Andy Bellefleur, og han var en dekorert og stygt skadet veteran fra Vietnam-krigen. Han pleide å rydde baren etter stengetid og vikarierte for Sam innimellom. Noen ganger sto han bare og hang ved bardisken og så folk komme og gå. Terry hadde ikke noe sosialt liv å skryte av.

Så snart Bud sa seg tilfreds, gikk Eric og jeg ut til bilen min. Han tok bilnøklene ut av den skjelvende hånda mi. Jeg satte meg i passasjersetet. Han hadde rett; jeg burde ikke kjøre før jeg var kommet meg etter sjokket.

Eric hadde sittet opptatt i mobilen mens jeg snakket med Bud, og jeg ble ikke akkurat overrasket da jeg så en bil parkert foran huset mitt. Det var bilen til Pam, og hun hadde med seg en passasjer.

Eric parkerte på baksiden, der jeg alltid setter bilen min, og jeg skyndte meg ut av bilen og rundt huset for å låse opp ytterdøra. Eric fulgte etter i mer bedagelig tempo. Vi hadde ikke så mye som sagt et ord til hverandre i løpet av den korte kjøreturen. Han var fjern og slet fortsatt med sinnet sitt. Jeg var sjokkert over hendelsen. Nå følte jeg meg litt mer som meg selv igjen, og jeg gikk ut på verandaen og ropte: «Kom inn!»

Pam og passasjeren hennes gikk ut av bilen. Han var en ung menneskemann, kanskje tjueen år, og sørgelig tynn. Håret hans var blåfarget og så ut som om noen hadde trædd en bolle over hodet hans, bikket den over på siden og klipt hårtuppene rett av. Det som ikke passet til resten var blitt barbert av.

Litt av et syn, det måtte jeg bare innrømme.

Pam smilte av uttrykket mitt, og jeg skyndte meg til å endre det til litt mer imøtekommende. Pam hadde vært vampyr siden dronning Victoria satt på tronen i England, og hun hadde vært Erics høyre hånd siden han tilbakekalte henne fra vandringen hennes over det nordamerikanske kontinentet. Han er skaperen hennes. 

«Hallo,» sa jeg til den unge mannen idet han gikk inn av ytterdøra. Han var svært nervøs. Blikket hans flakket til og fra, saumfarte Eric og streifet så over hele rommet for å skape seg et inntrykk av det. Han fikk et foraktelig drag over det glattbarberte ansiktet da han tok et overblikk over den overfylte dagligstua, som neppe kunne kalles mer enn hjemmekoselig når den var ren og ryddig.

Pam slo ham på ryggen. «Svar når noen snakker til deg, Immanuel!» gryntet hun. Hun sto rett bak ham slik at han ikke kunne se at hun blunket til meg.

«Hallo, ma’am,» sa han til meg og tok et skritt forover. Han gren på nesa.

«Det stinker av deg, Sookie,» sa Pam.

«Det skyldes brannen,» forklarte jeg.

«Du kan fortelle mer etterpå,» sa hun og hevet de tynne øyebrynene sine. «Sookie, det her er Immanuel Earnest,» sa hun. «Han er frisør hos Dødsriktig Mote i Shreveport. Han er broren til elskerinnen min, Miriam.»

Det var mange opplysninger på én gang i tre setninger. Jeg jobbet med å svelge alt sammen.

Eric så på frisyren til Immanuel med fascinert avsky. «Har du tatt med deg han der for å fikse håret til Sookie?» sa han til Pam. Leppene hans var en smal strek. Jeg kunne kjenne skepsisen hans gjennom blodsbåndet mellom oss.

«Miriam sier at han er den beste de har,» sa Pam og trakk på skuldrene. «Jeg har ikke klippet håret mitt på 150 år, så jeg har ikke greie på slikt.»

«Se på ham, da!»

Jeg begynte å bli urolig. Selv omstendighetene tatt i betraktning, var Eric i ekstra dårlig humør. «Jeg liker tatoveringene hans,» sa jeg. «Fargene er veldig pene.»

Ved siden av den ekstreme hårklippen hans var Immanuel dekket av veldig flotte tatoveringer. Ikke noe «Mamma» eller «Betty Blue» eller nakne damer der i gården, nei; det løp kunstferdige og fargerike tegninger fra håndledd til skuldre. Han ville sett påkledd ut selv som naken. Frisøren gikk med en flat lærveske under en av de skinnmagre armene sine.

«Så, vil du klippe av de stygge delene?» sa jeg blidt.

«Av håret ditt, ja,» bekreftet han. (Jeg ble ikke direkte beroliget av svaret hans.) Han kastet først et blikk på meg og så på golvet. «Har du en høy stol?»

«Ja, på kjøkkenet,» sa jeg. Da jeg fikk restaurert det brannskadete kjøkkenet mitt, hadde gammel vane fått meg til å kjøpe en høy krakk maken til den som bestemor hadde sittet på når hun snakket i telefonen. Nå hadde jeg bærbar telefon og måtte ikke lenger stå på kjøkkenet for å ringe, men benken hadde ganske enkelt ikke sett riktig ut uten noen krakk der.

De tre gjestene mine fulgte hakk i hæl, og jeg trakk krakken ut på midten av golvet. Det var akkurat plass nok til alle når Pam og Eric satte seg ved den andre siden av bordet. Eric glodde på Immanuel på illevarslende vis, og Pam ventet ganske enkelt på å bli underholdt av følelsesutbruddene våre.

Jeg kløv opp på krakken og rettet ryggen. Beina mine sved, det prikket i øynene mine, og halsen min verket. Men jeg tvang meg selv til å smile til frisøren. Immanuel var skikkelig nervøs, og det er ikke bra for en som bærer på skarpe sakser.

Immanuel fjernet strikken rundt hestehalen min. Han var taus lenge mens han så på skaden. Tankene hans var ikke akkurat pene. Forfengeligheten tok overhånd i meg. «Er det store skader?» spurte jeg og forsøkte å holde stemmen rolig. Nå slo reaksjonen til for fullt siden jeg satt trygt i eget hjem.

«Jeg må klippe av rundt ti centimeter av håret,» sa han stille, som om han fortalte meg at en av mine nærmeste lå for døden.

Til min store skam reagerte jeg faktisk akkurat slik. Jeg kjente at jeg fikk tårer i øynene, og leppene mine skalv. Slutt å tulle! formante jeg meg selv i det stille. Jeg kastet et blikk mot venstre og på Immanuel som satte lærveska si på kjøkkenbordet. Han åpnet den og tok ut en kam. Det lå også flere sakser i ulike lommer der, og en elektrisk hårklipper med ledningen pent sammenkveilet. Omvandrende hårpleie …

Pam satt og skrev en kjapp SMS. Hun smilte som om beskjeden var pokker så morsom. Eric stirret på meg; han hadde mange mørke tanker i hodet. Jeg kunne ikke lese tankene hans, selvfølgelig, men jeg skjønte at han var skikkelig ulykkelig for et eller annet.

Jeg sukket og rettet blikket framover igjen. Jeg elsket Eric, men akkurat nå ønsket jeg at han skulle ta hele misnøyen sin og stappe den opp i ræva. Immanuel begynte å gre håret mitt. Det kjentes rart når han nådde hårtuppene, og et par raske rykk og en underlig lyd fortalte meg at noe av håret var falt av og havnet på golvet.

«Det er så ødelagt at det ikke lar seg reparere,» mumlet Immanuel. «Jeg skal klippe det av. Så kan du vaske det. Deretter klipper vi det én gang til.»

«Du må slutte i jobben din,» kom det brått fra Eric, og kammen til Immanuel beveget seg ikke så mye som en centimeter før han skjønte at Eric snakket til meg.

Jeg fikk lyst til å kaste noe tungt på elsklingen min. Og jeg ville slå ham hardt i det vakre, men fy så sta ansiktet hans. «Vi snakker sammen senere,» sa jeg uten å se på ham.

«Hva vil skje nå? Du er så hårsår av deg!»

«Vi snakker sammen senere.»

I øyekroken så jeg Pam snu seg vekk slik at Eric ikke skulle se gliset hennes.

«Skal du ikke dekke henne til med noe?» snerret Eric til Immanuel. «Beskytte klærne hennes?»

«Eric,» sa jeg. «Jeg stinker røyk og er dekket av pulver fra brannslokningsapparatet, så jeg tror ikke klærne mine tar stort mer skade av det forbrente håret.»

Eric utstøtte ikke en eneste lyd, men kom nærmere. Det virket som han skjønte at jeg syntes at han var en pest og en plage akkurat nå, så han holdt munn og tok seg sammen.

Jeg pustet lettet ut.

Immanuel var merkelig stødig på hånda til å være innestengt på et kjøkken sammen med to vampyrer (en av dem ganske så grinete) og en brannskadet barjente. Han gredde meg til håret mitt var så glatt som han klarte å få det. Så tok han opp en av saksene. Jeg merket at frisøren var helt og fullt fokusert på jobben sin. Immanuel var nesten verdensmester i å konsentrere seg, merket jeg, siden tankene hans lå helt oppe i dagen.

Det tok ikke lang tid. De forbrente hårdottene falt til golvet som triste snøflak.

«Nå må du gå og dusje og komme tilbake med rent, vått hår,» sa Immanuel. «Og etter det skal jeg jevne det for deg. Hvor har du feiesettet ditt?»

Jeg fortalte ham hvor det sto, og så gikk jeg gjennom soverommet mitt og inn på badet. Jeg lurte på om Eric ville bli med, siden all erfaring sa at han likte dusjen min. Men slik jeg hadde det, ville det vært mye bedre om han ble på kjøkkenet.

Jeg trakk av meg de stinkende klærne mine og skrudde på vannet så varmt som jeg klarte å ha det. Det var en lettelse å gå opp i karet og la varmtvannet renne over meg. Da vannet traff beina mine, sved det. En kort stund var det ingen ting som gledet meg. Jeg husket hvor skremt jeg hadde vært. Men etter at jeg hadde tatt hånd om redselen, kom jeg til å tenke på noe.

Vesenet jeg hadde sett løpe mot baren med flaska i hånda … Jeg kunne ikke være helt sikker, men jeg fikk en sterk mistanke om at det ikke hadde vært noe menneske.