JESPER JUUL

TENÅRINGER
I FAMILIEN

Oversatt av Mette-Cathrine Jahr

JESPER JUUL

TENÅRINGER
I FAMILIEN

Oversatt av Mette-Cathrine Jahr

Innhold

Forord

Fra oppdragelse til relasjon

Tenåringsforeldres trinnvise endringsprosess

Puberteten er en kjensgjerning, ikke en sykdom

Kommunikasjonsproblemer: Snakk fra hjertet og bruk hodet

Er det nødvendig med grenser? Overholdelse av regler og overtredelse av regler

Pubertet – konflikt mellom kultur og natur

«Hva skal jeg gjøre nå?»

Løsningsforslag i brevform

Åpen kommunikasjon med tenåringer

Straff etter grenseoverskridelse?

«Kjøleskapet er tomt»: Om å finne sin egen vei

Omgang med alkohol

Far må på banen!

Felles hjem eller hotell?

Skulking

Dialog for forandring

Ti familier arbeider med Jesper Juul

Familie 1: Lappeteppefamilie, ansvarlighet og regler

Familie 2: «Ballade» og konflikter, selvstendige barn, familie og grenser

Familie 3: Skoleproblemer og tillit

Familie 4: Kanoner og konfliktkultur

Familie 5: PC og medier

Familie 6: «Skolen er et problem for oss»

Familie 7: Tillit og mistillit i familien vår

Familie 8: Spenninger i familien

Familie 9: Skole og egenansvar

Familie 10: Hvordan skal vi omgås hverandre?

Forord

I 2009 fikk jeg anledning til å realisere et prosjekt som lenge hadde stått på ønskelisten min. Prosjektet besto i å samle ti vanlige tenåringsfamilier med helt vanlige problemer en helg og gjennomføre omtrent en times rådgivningssamtale med hver familie med de øvrige som tilhørere. Disse ti samtalene utgjør kjernen i denne boken.

Bakgrunnen for ønsket mitt var at jeg ofte har vært irritert og noen ganger til og med forarget, over den måten vi forholder oss til tenåringer på i vår kultur, nemlig som noen spesielt problemskapende barn og unge som oppfører seg slik at deres uskyldige foreldre må søke tilflukt i kjelleren mens krigen raser i huset.

Jeg synes det er provoserende at denne aldersgruppen problematiseres bare fordi de gjør det de er satt til å gjøre her på jorden – nemlig å bli selvstendige, ansvarlige og sterke medlemmer av samfunnet og sine aktuelle og fremtidige familier.

En mor fra en familie jeg hadde noen samtaler med for flere år siden, ringte meg nylig og sa at familien var i krise på grunn av oppførselen til datteren som nå er 15 ½ år gammel. Det hører med til historien at familien i noen år hadde mange problemer med storebroren hennes som var mer enn en håndfull å takle, selv for disse utmerkede, fleksible og reflekterte foreldrene. Når man har en slik storebror, lærer man å holde lav profil – å være uproblematisk.

Det hører også med til historien at denne unge damen kom til sine foreldre og fortalte at hun ønsket seg en piercing i nesen allerede da hun var tolv år gammel. Et halvt års forhandlinger endte med et kompromiss, nemlig at foreldrene gikk med på at hun kunne få en piercing i navlen når hun fylte 15. På den måten ble det tatt hensyn både til datterens ønske og til foreldrenes absolutte motvilje. På selve 15-årsdagen fikk hun sin piercing!

Nå, et halvt år senere, går hun på en kostskole, og foreldrene drar på en fire dagers reise i trygg forvisshet om at alt er som det skal være. Da de kommer hjem, oppdager de at datteren har forlatt kostskolen som hun ikke trivdes på, og har vært hjemme mens foreldrene var borte. Hun har tydeligvis ikke vært hjemme alene, og hva verre er – hun har fått en ny piercing som etter morens beskrivelse er «en stor spiker tvers igjennom ansiktet».

«Vi har prøvd ALT», fortalte moren, «inklusive diverse trusler og løfter, men nå står vi bare midt oppe i en håpløs maktkamp. Hva skal vi gjøre, når hun bare står rett opp og ned foran oss, ser oss rett inn i øynene og sier: ‘Dere kan si og gjøre hva dere vil … Den piercingen blir der den er!!!’»

Mitt svar var at foreldrene skulle dele minst én flaske champagne og feire at foreldreskapet deres hadde vært en kjempesuksess.

Moren var ikke umiddelbart begeistret, men ga meg likevel anledning til å begrunne forslaget mitt:

•

Hun har utviklet seg til en råsterk ung kvinne som vet hva hun vil, og som ikke lar seg hverken lokke eller true – selv ikke av de menneskene hun bryr seg mest om i hele verden. Denne styrken vil hun så visst få bruk for som menneske, og ikke minst som en ung kvinne som er dømt til å bli gjenstand for en masse manipulering, overtalelser, trusler og løfter.

•

Selv om hun har vokst opp i en familie med to usedvanlig veltalende, superfornuftige og rimelige foreldre, gjør disse to handlingene henne voksen ved at hennes egen integritet blir viktigere enn det å få aksept fra omgivelsene. De fleste 45-åringer har fremdeles ikke nådd så langt.

Begge disse egenskapene er et resultat av blant annet foreldrenes helhjertede innsats som omsorgsgivere, veiledere og oppdragere, og det kan de med god samvittighet feire og ta sin del av æren for. Det er mye bedre for alle parter og for kvaliteten i deres fremtidige forhold til hverandre enn den tradisjonelle tendensen til dårlig samvittighet, skyldfølelse og evig bekymring.

Foreldre kan ikke gjøre sine barn voksne. Det må de unge finne ut av selv. Som regel gjør de det på et tidspunkt og på en måte som berører oss dypt – følelsesmessig, holdningsmessig eller eksistensielt. De ryster oss på et tidspunkt hvor mange av oss trenger å bli rystet og finne nye måter å forholde oss til resten av livet på.

Imidlertid har mange tenåringsforeldre tydeligvis et behov for å finne en ny rolle. En rolle som verken er eller ligner oppdragerrollen, men hvor foreldrene likevel kan få utløp for sin omsorg og ansvarlighet. Jeg har kalt den rollen for «sparringspartner», og den har faktisk vist seg å være et svært konstruktivt alternativ til både maktkamp og resignasjon – det trengs bare litt øvelse.

Jesper Juul

Fra oppdragelse til relasjon

Tenåringsforeldres trinnvise endringsprosess

Jeg blir gjerne omtalt som oppdragelsesekspert, men det er jeg absolutt ikke. Etter min mening finnes det overhodet ikke eksperter på oppdragelse. Det finnes kanskje eksperter på fysisk eller språklig utvikling, på hjerneforskning og så videre – men ikke på oppdragelse. Når det gjelder oppdragelse, er det ikke én måte som er den riktige. Jeg vet ikke hvordan det er riktig å gjøre det. I Danmark tror for eksempel foreldre at barn skal ha faste leggetider, men kommer man sør for Alpene, oppdager man at de ser annerledes på det i Italia og Spania. Det jeg vet noe om, er hva man kan gjøre hvis man ikke er fornøyd, hvis man blir rasende, trist eller irritert. Det vet jeg mye om.

Som foreldre vil vi gjerne gi verdiene, meningene og synspunktene våre videre til barna våre. Og barna spiller med, de samarbeider. Inntil puberteten begynner. Da opphører det – langsomt eller ganske plutselig.

Når barn blir omkring tolv år gamle, er det for sent å oppdra dem. Det forteller barna oss også, men for det meste hører vi det ikke. I begynnelsen uttrykker de seg svært diplomatisk, men hvis vi ikke forstår hva de sier, blir de nødt til å snakke høyere – av og til svært mye høyere. Eller de bruker kroppsspråk.

Det såkalte problemet eller symptomet er ikke så viktig. Det som er viktig, er den personen som har symptomet. Vi kan ikke løse problemet, men vi kan bidra til at mennesker forvandler destruktive systemer, perspektiver og handlingsmønstre til noe konstruktivt.

Puberteten er en kjensgjerning, ikke en sykdom

Det finnes faktisk svært få problemer i livet vårt. Men det finnes en hel del kjensgjerninger som vi kan forholde oss til på en mer eller mindre problematisk måte. Puberteten er en av disse kjensgjerningene.

Hva er en familie? En familie er relasjoner. Det alle de forskjellige familietypene – storfamilier, kjernefamilier, lappeteppefamilier, enslige mødre og fedre, bonusfamilier – har til felles, er relasjonene mellom de enkelte medlemmene. Det viktigste er det som foregår mellom mennesker. Når vi snakker om hva som er riktig, og hva som er galt, hva man gjør eller ikke gjør – det vil si når vi snakker om moralske spørsmål – snakker vi om innholdet. Hva er det for slags konflikt vi har? Hva består problemet i? Hvilke regler skal vi sette opp? Hva er løsningen? Og de spørsmålene som angår innholdet, er selvfølgelig viktige, men enda viktigere enn innholdet er prosessen.

Det viktigste spørsmålet er ikke hva, man hvordan.

Hva er en familie? En familie er relasjoner.

Det alle de forskjellige familietypene – storfamilier, kjernefamilier, lappeteppefamilier, enslige mødre og fedre, bonusfamilier – har til felles, er relasjonene mellom de enkelte medlemmene. Det viktigste er det som foregår mellom mennesker.

Moren til en tre år gammel pike skriver til meg at hun ikke lenger vet hva hun skal gjøre. «Hver morgen må vi dra hjemmefra på et bestemt tidspunkt. Datteren min skal i barnehagen, og jeg skal på jobben. Det blir vanskeligere og vanskeligere. For en stund siden begynte jeg å bruke følgende triks: Jeg la en pose vingummibamser i bilen og sa til datteren min: Hvis du kommer nå, får du vingummibamser. Det virket i tre dager. Nå står datteren min i døren og sier: «Jeg vil ikke ha vingummibamser. Jeg vil ha noe annet. Noe bedre.»

Det er ikke vanskelig å forestille seg hvordan det vil bli i løpet av de neste 14 dagene. Så kan man spørre seg: Er vingummibamser farlige for barn? Nei, selvfølgelig ikke. Er det farlig å manipulere barnet sitt med trusler og løfter? Ja, det kan være farlig. Spørsmålet er: Hvorfor gjør jeg det? Fordi jeg ikke vet hva jeg ellers skal gjøre? Det er viktig å spørre hvorfor. Hvorfor gjør jeg det?

Innholdet («Er vingummibamser bra eller ikke?») er altså ikke så avgjørende, men det er til gjengjeld prosessen. Ikke: Hva snakker vi om eller krangler vi om? Men: Hvordan kommuniserer vi? Hvordan er relasjonen vår?

Hva slags ansvar kan barn og tenåringer overta?

Begrepet «ungdom i puberteten» liker jeg ikke noe særlig. Hvorfor skal unge karakteriseres ved hjelp av hormonene sine? Nesten hver dag treffer jeg fagfolk innenfor oppdragelse i forbindelse med utdanning og videreutdanning, og jeg hører hvordan de snakker om sine egne barn i pausene. De spør kanskje: «Hvor gammel er sønnen din?» Og er svaret «14», heter det: «Jaså, da er det vel vanskelig.» Eller hvis svaret er «elleve», så heter det: «Uff da, da begynner det snart.» Som om de unge selv var problemet eller årsaken til det. Men de unge gjør bare det de skal, nemlig å vokse.

Når jeg arbeider med familier, snakker vi ikke om årsaker. Vi snakker ikke om skyld. Vi snakker heller om den prosessen som pågår i familien, og hvordan man kan gjøre den bedre. I enhver familie, i enhver relasjon finnes det elementer som er destruktive, og elementer som er konstruktive. Disse kan man identifisere og så forsøke å endre de destruktive prosessene i fellesskap.

For noen år siden laget jeg en spørreskjemaundersøkelse med 1000 blivende foreldre. Jeg ba dem se noen år inn i fremtiden og spørre seg selv hva de gjerne ville ha oppnådd med sin oppdragelse når barnet deres var 14–15 år. Hva var viktig for dem?

Blant svarene lå ansvarlighet alltid på første- eller andreplass på en liste med ti mulige alternativer. Deretter ba jeg enkelte deltagere gi meg et eksempel på hva de mente med ansvarlighet. Da viste det seg imidlertid at vedkommendes partner ofte hadde en helt annen oppfatning om hva ansvarlighet innebar. Derfor blir spørsmålet: Hva mener vi med ansvarlighet?

I enhver familie, i enhver relasjon finnes det elementer som er destruktive, og elementer som er konstruktive. Disse kan man identifisere og så forsøke å endre de destruktive prosessene i fellesskap.

Når jeg sammenligner verden slik den var da jeg var 14–15 år gammel, med verden av i dag, skulle man av og til tro at man befant seg på en helt annen planet. Utfordringene og kravene er helt annerledes. Den gangen stilte foreldre bare ett krav til min generasjon: Vi skulle være lydige. Det var to ting som ble regnet som spesielt farlige: sex og alkohol. Siden den gangen har virkeligheten vår forandret seg drastisk. Blind lydighet er ikke lenger gangbar mynt. Hver eneste dag må vi ta mange personlige valg, men det ble jeg ikke forberedt på i den oppdragelsen jeg fikk, hverken hjemme eller på skolen.

Hva vil det si å være ansvarlig for seg selv? Jeg skal være ansvarlig for hva jeg sier, og hva jeg gjør. Barn er svært tidlig i stand til å ta ansvar for seg selv. Ut fra deres (biologiske) forutsetninger kan det saktens la seg gjøre. Barn kan for eksempel være ansvarlige for sin egen nattesøvn fra de er omkring fem år gamle: De går og legger seg og står opp. Men slik er det ikke i vår tradisjon. Vi er snarere vant til at vi skal vekke femåringer fem ganger og 15-åringer 15 ganger. Vi tror det må være slik.

Tradisjonelt overtar voksne ansvaret på mange områder. «Mor og far vet hva du trenger, og hva som er bra for deg.» Når barnet skal legge seg («Du må være trett, klokka er allerede halv ti»). Når barnet skal spise («Nei, du kan ikke være sulten nå, du spiste jo for en time siden»), om barnet er tørst eller ei. Men barn har i løpet av de siste tiårene fått mer innflytelse enn barn i tidligere generasjoner. I dag kan mange selv bestemme hvordan de vil gå kledd, eller hva de vil leke med. Som barn kan man i dag ha sin egen mening – og hvis man er heldig, hører foreldrene til og med etter. I dag diskuterer familiene mange ting som i min ungdom overhodet ikke kunne diskuteres. Den gangen het det: «Det går ikke. Det får du ikke lov til. Og dermed basta.» I dag blir det i større grad forhandlet, og det er svært viktig.

Hva kan barn og unge selv være ansvarlige for, og hva kan de ikke? For oss som foreldre er det vanskelig at vi hele tiden må besvare dette spørsmålet og i tillegg forklare hvorfor vi besvarer spørsmålet som vi gjør. Når jeg for eksempel overveier om min 13 år gamle sønn selv kan ta ansvar for valget av venner, hva handler det om for meg da? Handler det virkelig bare om barnets valg? Eller handler det om meg selv? Om mitt image? Mitt image i familien, i nabolaget, på skolen?

Det finnes ingen enkle, klare svar på hva barn selv kan være ansvarlige for, og hva de ikke kan, det finnes ingen oppskrifter eller regler som alltid er riktige. Én ting er imidlertid sikkert: Den som i dag som 13- eller 14-åring eller som 25-åring eller som 40-åring lever i vår verden, må være i stand til å ta ansvar for seg selv. Det finnes bare to muligheter: Enten er jeg ansvarlig for meg selv, eller så er jeg et offer – en annen har skylden.

Det finnes ingen enkle, klare svar på hva barn selv kan være ansvarlige for, og hva de ikke kan, det finnes ingen oppskrifter eller regler som alltid er riktige. Én ting er imidlertid sikkert: Den som i dag lever i vår verden, må være i stand til å ta ansvar for seg selv.

Konsekvenser og egenansvar

De siste 200 årene har foreldre beklaget seg over at unge mennesker på 14–15 år ikke vil tenke over konsekvensene av det de gjør. Tenåringen vil kjøre moped uten hjelm. Moren sier: «Du kan dø i en ulykke!» Tenåringen sier: «Nei, det gjør jeg ikke.» I slike tilfeller sier foreldrene ofte: «Åh, han gjør opprør». Men den nyeste hjerneforskningen mener at denne reaksjonen ikke har noe med opprør å gjøre. Det skyldes i mye større grad at den delen av hjernen som tar seg av konsekvenser, ikke fungerer. Unge mennesker kan ikke se konsekvensene. Nevrobiologer snakker om at cirka 85 prosent av de unge ikke er i stand til det. Det er en biologisk kjensgjerning at de aktuelle forbindelsene i hjernen ikke fungerer i denne perioden. Det er en biologisk kjensgjerning som man ikke skal ta personlig. Den gamle vitsen om at unge burde gå med et skilt der det sto: «Lukket på grunn av ombygging», er slett ikke så dum. De vil rett og slett ikke høre etter når vi prøver å forklare dem forskjellige ting. Det betyr altså at vi som foreldre blir nødt til å bære på en hel del angst og bekymringer, men tenåringenes oppførsel er ikke rettet mot oss personlig.

Når vi snakker om temaet egenansvar, er det viktig å skille mellom to nivåer. Det ene er egenansvaret overfor min familie: Hva skal mitt bidrag til fellesskapet være? Og så er det egenansvaret overfor meg selv. Disse to tingene blir svært ofte blandet sammen. Ofte overtar foreldrene det personlige ansvaret som barna skal ta for seg selv. Som motytelse ønsker de at barna tar mer ansvar for fellesskapet. En handel av denne typen går gjerne skeis. «Myntfoten» er for forskjellig.

Følgende tanker fra en far gir virkelig mening: «Det å overta et ansvar er å være klar over konsekvensene, følgene av sine handlinger og ta dem inn over seg. Samtidig kan man si at det er en nevrobiologisk kjensgjerning at unge i den alderen av biologiske årsaker overhodet ikke er i stand til å erkjenne rekkevidden av sine handlinger og ta dem inn over seg. Derfor kreves det av oss foreldre at vi forutser de mulige konsekvensene og intervenerer. Det er akkurat den konflikten vi har endt opp i – en blindvei – fordi perspektivene er forskjellige. For den unge er det slett ikke innlysende når foreldrene utdyper konsekvensene, fordi den unge overhodet ikke ser dem. Vi snakker hele tiden forbi hverandre.»

Selvfølgelig ville det være deilig om tenåringen en dag kom bort til foreldrene og sa: «Hør her, jeg har lagt merke til at en del av hjernen min ikke fungerer lenger. Kan ikke du være så snill å ta alle beslutninger for meg de neste årene? Og når de er over, kommer jeg tilbake og henter beslutningsevnen min.» Men det skjer jo selvfølgelig ikke.

Jeg bruker gjerne begrepet sparringspartner. En sparringspartner yter maksimal motstand og forårsaker minimal skade. Det er svært viktig for unge å vite: Hva mener faren min? Hva mener moren min? 99 prosent av de unge tar sine foreldres mening svært alvorlig, hvis foreldrene i familien har kvalifisert seg aldri så lite i løpet av de første årene. Men det finnes neppe tenåringer som åpent innrømmer overfor foreldrene hva de tenker. Så når faren sier: «Det du har tenkt å gjøre, er jeg absolutt ikke enig i. Det vil jeg overhodet ikke ha noe av!» Da blir ikke den unge stående og si: «Hm, når jeg tenker nærmere etter, har du faktisk rett, far. Tusen takk!» De unge har ikke lyst til å tape ansikt, men det betyr ikke at det foreldrene sier, ikke har noen innflytelse. Det avgjørende er spørsmålet om hvordan forholdet til min sønn eller datter har vært i de første 13 årene. Det er som i det virkelige livet – den perfekte løsningen finnes ikke. Man kan ikke løse det, man kan bare leve – mer eller mindre godt. I brevene og samtalene som vi kommer til senere, skal vi se hvordan man kanskje kan endre måten å være sammen på, slik at det blir bedre for de voksne. Og når det blir bedre for de voksne, blir det automatisk også bedre for tenåringene.

En løsning på utfordringene kan være å endre måten å være sammen på, slik at det blir bedre for de voksne. Og når det blir bedre for de voksne, blir det automatisk også bedre for tenåringene.

Foreldrenes ansvar for egne handlinger og samfunnets manglende konsensus

I dag finnes det neppe noen samfunnsmessig konsensus lenger. Naboer eller klassekameratenes foreldre har vidt forskjellige meninger om hva som er riktig og galt. Som foreldre må vi være ansvarlige for våre verdier, våre ønsker og våre meninger. Prosessen med å finne meningsfulle svar er anstrengende og besværlig – for alle, ikke bare for foreldrene. Vi synes ofte det er vanskelig å tro på ikke bare oss selv, men også på barna våre.

I forholdet mellom foreldre og tenåringer oppstår det imidlertid nye ambisjoner. Vi vil gjerne ha et annet forhold til våre halvvoksne barn enn de fleste av oss fikk eller får av våre foreldre. Mange foreldre vil gjerne bygge opp et slags voksenvennskap. Hva skal vi bruke det til? Også her må vi sammen med barna lære å være ansvarlige. Jeg kan selvfølgelig fremdeles spille mor eller far og påta meg en bestemt rolle, men da blir det ingen kontakt. Hvis jeg er heldig, får jeg raskt barnebarn og kan spille samme rolle. Men vanligvis ønsker ingen av oss barnebarn når våre egne barn ikke er mer enn 17 eller 19.

Hvordan kan vi gjøre det riktig, da? Det kan vi rett og slett ikke. Det finnes ikke noe riktig, men vi kan bestemme oss for hva vi vil. Og så kan vi forsøke å følge den veien. Vi kan også spørre oss selv: Vil jeg elske barna mine, eller vil jeg være elsket av barna mine? Begge deler samtidig lar seg ikke gjøre.

Nyt barna deres!

Oppdragelse som utelukkende stammer fra vår forestilling om ulike roller, har ingen hensikt. Filmer man foreldre og deres daglige kommunikasjon med barna hjemme, og så lar dem se opptakene sammen etterpå, blir foreldrene ofte forferdet. «Snakker jeg virkelig sånn?» De oppdager at de i uhyggelig stor grad kommuniserer med barna sine på samme måte som deres egne foreldre kommuniserte med dem da de var barn. Men det å endre språkbruken ser ut til å være svært vanskelig for voksne og dessuten ganske brysomt.

Hvis vi snakker med barna våre når vi har på oss «foreldreuniformen» eller tar på oss «morsstemmen», går det vi sier, inn det ene øret og ut det andre. Den formen for oppdragelse fører åpenbart ikke frem. De fleste foreldre vet det og er veldig lei seg for det, men de er ikke nødvendigvis klar over hva det er som oppdrar. Det som det kommer an på, er ikke umiddelbart synlig. Det er den måten vi som foreldre omgås hverandre på, hvordan vi omgås andre, den prosessen vi er sammen om som familie. Det er det som oppdrar.

Når barna kommer i puberteten, får vi se hva vi har skapt sammen. Hit har vi kommet i fellesskap. Vi foreldre har sittet i førersetet, barna har samarbeidet. Er vi fornøyd med resultatet? På dette tidspunktet er de fleste foreldre ikke spesielt fornøyde og starter en slags turbooppdragelse for å gjøre det riktig i siste øyeblikk. Det er ikke bare forferdelig, det er også uforskammet. Og det virker ikke. Foreldre spør: Hva skal vi gjøre i stedet, da? Vi kan da ikke bare sitte der uten å foreta oss noe når vi ser at barna våre gjør noe vi ikke liker.

Et forslag: Sett dere ned i kveld, kanskje i en halv time eller en time, se nøye på barna deres og nyt dem. «Det er min 13-årige sønn eller min 15 år gamle datter … Nå har vi tilbrakt så og så mange år sammen. Han eller hun er blitt så og så gammel … Vi har faktisk gjort mye bra.»

Ofte protesterer foreldre: «Ja, men så bra er jo ikke resultatet akkurat. Du skulle se sønnen min …» Til det kan jeg bare svare at hvis du søker det perfekte, så still deg foran speilet i et par minutter og se på deg selv. Det burde faktisk være nok til å kunne si farvel til forestillingen om «perfeksjon». Jeg anser det for en ganske viktig grunnøvelse: Se på tenåringen din og legg merke til hvor fokuset ditt er. Legger du merke til det som er bra, eller legger du først og fremst merke til det som mangler, det som ikke er i orden?

Når barna er omkring 15 år, har de fleste par allerede kommet over den fasen hvor de klamrer seg til forestillingen om hvordan partneren skulle være, og hvordan man kanskje kunne forandre vedkommende. I den første tiden etter den syvende himmel gjennomlever vi ofte en fase der vi håper at vi kan sende partneren til reparasjon og få ham eller henne tilbake i perfekt stand – slik vi gjerne vil ha ham eller henne. På et eller annet tidspunkt finner vi ut at det ikke går. Det er på samme måte med barn. Det barna våre har bruk for som tenåringer, er egentlig bare å vite at det er ett eller to mennesker i verden som virkelig synes de er OK. Det trenger de, men slik er det ikke i vår tradisjon som foreldre. Vi opptrer snarere som en lærer som setter røde streker!

Det fører ikke til noe positivt – hverken for barna eller for foreldrene.

Se på tenåringen din og legg merke til hvor fokuset ditt er. Legger du merke til det som er bra, eller legger du først og fremst merke til det som mangler, det som ikke er i orden?

Kommunikasjonsproblemer: Snakk fra hjertet og bruk hodet

I mange – kanskje de fleste – tenåringsfamilier jeg har møtt i årenes løp, klager begge parter over «kommunikasjonsproblemer», og med det mener de at de ikke klarer å snakke sammen på en slik måte at de føler seg sett, hørt og forstått. Det gjelder både barn og foreldre, og er også den hyppigste klagen fra par som søker råd eller terapi.

Det er mange historiske årsaker til dette, men i denne sammenhengen skal jeg ikke fortape meg i dem, imidlertid vil jeg gjøre oppmerksom på følgende:

• | Verbal kommunikasjon mellom foreldre og barn består vanligvis i at foreldrene stiller spørsmål eller «intervjuer» barna, som opp til en viss alder forsøker å svare fornuftig.
• | Når foreldre vil «snakke alvor» med barna sine, blir det ofte en forklarende eller belærende monolog.
• | Den demokratiske utviklingen i familien og samfunnet som sådan har forbedret vår evne til å diskutere og forhandle. Begge deler er viktige, men går ut på å vinne og ikke på å forbedre forholdet mellom mennesker.

•
Foreldre, pedagoger og lærere tar i det store og hele avstand fra barnets personlige språk og legger vekt på evnen til å «snakke pent». Fra et læringssynspunkt er det i beste fall overflødig, og det er absolutt skadelig for barnas psykiske utvikling så vel som for deres evne til å inngå nære relasjoner.

Det personlige språket i motsetning til det «pene» språket

Det høflige, «pene» språket kommer til uttrykk i sosiale relasjoner. Barna kan imidlertid bare utvikle og bevare et personlig språk hvis de voksne i omgivelsene også benytter seg av et personlig språk og direkte oppfordrer barna sine til å gjøre det samme.

Den «lille gangetabellen» for det personlige språket går slik:

Jeg vil – jeg vil ikke

Jeg liker – jeg liker ikke

Jeg vil ha – jeg vil ikke ha

En i min familie giftet seg inn i de øvre lag av samfunnet, så jeg ble tidlig belært om at man ikke sier: «Jeg liker ikke løk.», men: «Jeg tåler ikke løk.» Det bidro kanskje til at jeg kunne ferdes i de bedre kretser, men ved samme anledning ble det personlige språket dessverre ansett for ikke å være godt nok.

Det personlige språket uttrykker et menneskes følelser overfor og tanker om et annet menneske – i et helt bestemt øyeblikk. Det språket har personlig substans og «fylde», og er derfor varmere enn det som bare kommer fra hodet. Et personlig utsagn har en autentisk kvalitet. Den intelligente delen handler om vilje til å gi det en form som også tar hensyn til samtalepartneren – fremfor alt hvis man elsker dette mennesket og/eller har makt over det. Det personlige utsagnet dreier seg alltid om den som snakker, og det er derfor aldri hverken kritisk eller belærende.

Svært ofte, spesielt i de første årene av et kjærlighetsforhold eller vennskap, må vi søke lenge og prøve oss frem før vi finner et personlig uttrykk, for det utvikler seg hele tiden i en prosess preget av gjensidighet og tillit. Men også de mindre vellykkede eksperimentene er mer verdifulle for en relasjon enn de flosklene vi kommer med fordi vi tror at de hører med til rollen.

Jeg har ikke noe imot at foreldre legger vekt på å lære barna sine et sosialt språk også. Det er svært nyttig å kunne. Men jeg synes det er ille at foreldre berøver både seg selv og sine barn muligheten til å utvikle et personlig språk. Det hindrer begge parter i å bygge nære relasjoner til venner, kjærester, barn og foreldre, der de i videste forstand kan føle seg sett, hørt og tatt på alvor.

Motsetningen til et «pent» språk er et «stygt» språk som det er forståelig at de fleste foreldre ikke setter pris på at barna deres bruker. Alternativet er et personlig uttrykk. Mange foreldre er fortvilet over det grove språket barna deres bruker overfor dem, fordi de mener at de har «valgt» å uttrykke seg på den måten. Når disse uttrykksmåtene støter mot hverandre, er det imidlertid alltid foreldrene som har begynt, også når de ikke selv er klar over det. Det skjer når de vil si noe svært personlig til barna sine, men forsøker å uttrykke seg «riktig», fornuftig eller «politisk korrekt». Når det skjer, vil det stå kritikk, bebreidelse og belæring mellom linjene – og i barnas ører lyder det rått og uslepent.

Problemet med det «pene» språket er at det er fullstendig uegnet til å løse personlige og mellommenneskelige konflikter. Prøver man likevel å bruke det, kommer det berømte hjertesukket fra mange foreldre: «Vi har sagt det 117 ganger, men du hører overhodet ikke etter!» De samme konfliktene som foreldrene har med hverandre, gjentar seg i forholdet til barna. Resultatet er at «konfliktprat» ofte ikke står særlig høyt i kurs, og med rette. Når man snakker med hverandre uten å si noe, kaster man bare bort tiden (så lenge det ikke handler om sosial konversasjon, der det nettopp dreier seg om å holde distanse og demonstrere sine gode manerer).

Dialog i stedet for konfliktprat: Et eksempel

En personlig og saklig dialog tjener altså som et alternativ til ufruktbart konfliktsnakk. Nøkkelordet er dialog, en samtaleform som skiller seg grunnleggende fra diskusjon, forhandling, debatt og – selvfølgelig – monolog. (To monologer som finner sted på samme sted og på samme tid, er ikke en dialog.) Man kan fremsette sine betraktninger, meninger og erfaringer, men gjennom dialogen må man være innstilt på å få ny innsikt. Man skal med andre ord utsette seg for faren for å bli klokere.

Et eksempel: Mohammed er 13 år og ser ut til å ha mistet all interesse for å gå på skolen. Til tross for flere samtaler med lærerne hans har foreldrene fremdeles ikke fått noe bilde av hvorfor eller hvordan sønnen deres har det. Derfor har de bestemt seg for å ta det opp med ham.

FAR: Jeg har lagt merke til at du i det siste har mistet lysten til å gå på skolen, og jeg vil gjerne vite hva det kommer av – hvis du vet det, da.

MOHAMMED: Jeg vet ikke … jeg har bare ikke lyst. Lærerne irriterer meg.

FAR: Hvordan da?

MOHAMMED: Jeg vet ikke … de er så åndssvake, bare så … likegyldige.

MOR: Hva mener du med det? Er de likegyldige med jobben sin, eller er de likegyldige med dere?

MOHAMMED: Med oss. Vi skal bare gjøre det de sier, og de hjelper oss ikke engang. Hvorfor skal vi i det hele tatt gå på skolen da?

FAR: Nå er jeg ikke helt med. Kan du gi oss et eksempel på når lærerne er likegyldige med dere?

MOHAMMED: Æh, nei … jeg vet ikke. Det er ikke så farlig. Er vi ferdige nå?

FAR: Nei, det er vi ikke. Jeg synes det er leit at du ikke liker å gå på skolen, og jeg vil gjerne vite hvorfor. Kan du ikke komme med et eksempel?

MOHAMMED: OK, da. I forrige uke i mattetimen var det noe jeg ikke forsto, men læreren brydde seg ikke om det.

MOR: Sa du det til henne?

MOHAMMED: Nei da, det er det ingen vits i. Da blir hun bare kjempesur, og så blir det mye verre. En gang sa hun til Mathias at han var dum fordi han ikke forsto hva hun mente.

FAR: Har hun sagt til deg også at du er dum?

MOHAMMED: Ja, men ikke så ofte som til Mathias.

FAR (til mor): Jeg blir så rasende når jeg hører noe sånt. Det er akkurat som den gangen vi gikk på skolen. Blir det aldri bedre?

MOR: Åpenbart ikke. Men da forstår jeg bedre hvorfor du har mistet lysten til å gå på skolen, Mohammed. Det gjør vondt når man blir fortalt at man er dum og vet at det ikke stemmer. Er det noe vi kan gjøre for deg? Skal vi snakke med læreren?

MOHAMMED: Nei, absolutt ikke. Da blir det bare enda verre.

MOR: Men jeg blir så lei meg når jeg tenker på at du har gått og båret på dette alene. Du er sønnen min, og ingen skal få si at du er dum. Det finner jeg meg ganske enkelt ikke i.

MOHAMMED: Kan jeg gå nå? Jeg har en avtale med Mathias.

FAR: Ja, selvfølgelig. Takk for hjelpen. Jeg håper du finner en måte å takle det på. Si fra hvis du trenger hjelp.

I løpet av denne dialogen ble begge parter klokere. Foreldrene lærte noe viktig om livet til sønnen og hans måte å reagere på, og Mohammed fikk nok en gang erfare at han kunne regne med foreldrene sine – selv når de egentlig ikke kunne gjøre noe. Hadde foreldrene for eksempel sagt: «Av og til hører du jo virkelig ikke etter, Mohammed – ikke når vi sier noe heller. Kanskje læreren din har rett. Kanskje du bare skal anstrenge deg litt mer? Du vet jo hvor viktig det er å få en god utdannelse.» Etter den samtalen ville Mohammed ha vært like ensom som før. Og han ville ha fått enda et bevis på at man ikke kan snakke med voksne.

Etter samtalen med foreldrene er Mohammed fremdeles ensom i forholdet til læreren, men foreldrene forstår ensomheten hans og aksepterer den, og det gir alltid begge parter – både voksne og barn – ny energi.

Er det nødvendig med grenser? Overholdelse av regler og overtredelse av regler

Siden min egen barndom er verden uten tvil blitt et farligere sted å oppholde seg, og for hvert nytt fenomen som oppstår, vokser behovet for å «sette grenser», som vi feilaktig kaller det, når vi i virkeligheten «setter opp regler». La meg derfor si et par ord om hva regler kan brukes til, og hva de ikke kan brukes til.

Enhver familie har bruk for noen regler for å fremme de mellommenneskelige og sosiale prosessene i familien. Hvilke regler det dreier seg om, avhenger helt av foreldrenes livsinnstilling, verdier og erfaringer. Selvfølgelig går det an å formulere ti allmenngyldige regler for å kunne leve sammen i en familie, men det ville være helt uinteressant fordi reglene skal avspeile overbevisningene til hvert enkelt foreldrepar.

Regler som blir formidlet på en fornuftig måte – det vil si verken med løftet pekefinger eller ved hjelp av overvåking og straff – tjener både fellesskapet og de enkelte familiemedlemmene. Det gjelder fremfor alt de første ti–tolv årene i barnets liv. Den omgangsformen og de holdningene som foreldrene praktiserer i disse årene, har avgjørende innflytelse på hvordan barna senere forholder seg til regler i sin alminnelighet. Var tonen for eksempel skarp og kommanderende, skaper det antagelig «kriminelle» unge. Jeg mener ikke dermed at de unge automatisk blir forbrytere og havner i fengsel, men de vil bruke mye energi på å sette seg opp mot foreldrenes regler og i den forbindelse lære seg kunsten å lyve overbevisende. På den annen side kan en likegyldig og ettergivende holdning fra foreldrenes side gi barna følelsen av at foreldrene ikke bryr seg nok om dem.

Foreldre er altså tvunget til en vanskelig balansegang som bare kan lykkes hvis de har en åpen dialog med barna sine. Balansen kan hele tiden justeres, slik at de problemene og konfliktene som reglene egentlig skulle forebygge, ikke tar helt overhånd. Hvis foreldrene ikke har lært at «oppdragelse» er en gjensidig læreprosess innen puberteten inntreffer, vil de senest på det tidspunktet lære det eller få betale prisen for sine monologer i de foregående årene.

Det er ingen kunst å formulere regler: Maks to timer på Internett om dagen, hjemme senest klokken 21 på hverdager og 22 på lørdager, rydde rommet, ingen alkohol før du er 18 og så videre. Det kan alle klare. Det avgjørende er hvordan foreldrene reagerer når disse reglene ikke blir overholdt. Men la oss begynne med begynnelsen.

Hvis foreldrene ikke har lært at «oppdragelse» er en gjensidig læreprosess innen puberteten inntreffer, vil de senest på det tidspunktet lære det eller få betale prisen for sine monologer i de foregående årene.

En likeverdig dialog om reglene i puberteten

Vi forestiller oss at barnet er på vei inn i puberteten. Foreldrene tenker på alle de potensielle farene som truer, og hva de kan eller bør gjøre i den forbindelse. På dette tidspunktet er det en god idé å invitere ungdommen på en pizza og si noe sånt som:

«Nå som du er blitt eldre, er det viktig for oss at vi lager noen faste avtaler med deg. De dreier seg om livet ditt sammen med vennene dine, om når du skal være hjemme om kvelden, skole, alkohol, fester, bruk av Internett, og så videre. Vi sender deg en e-post med våre forslag, slik at du i fred og ro kan tenke ut dine egne. Etterpå blir vi enige om de enkelte punktene. Vi mener ikke at reglene skal gjelde for de neste syv årene, så av og til må vi nok møtes over en pizza og se om de fungerer. Høres det greit ut?» En slik likeverdig samtale kan man føre – selv om tenåringen har fylt 15, og et eller annet har gått skeis. Ideelt sett bør den slags samtaler være innøvd allerede fra seksårsalderen.

Den likeverdige dialogen handler ikke i første rekke om demokrati og barnets rettigheter i politisk og juridisk betydning. Det dreier seg i langt større grad om å styrke barnets egenansvar og foreldrenes evne til å forvalte sin makt og skape tillit. Jo mer vi som mennesker blir tatt på alvor innenfor et fellesskap, desto mindre viktig blir det å «få rett» eller å «få viljen sin». Det gjelder i like høy grad for foreldre som for barn. Alternativene er en evig maktkamp eller underkastelse. For bare en generasjon siden var det nesten alltid de unge som skulle underkaste seg, og som dermed ble tvunget til å leve et dobbeltliv hvis verdiene deres ikke stemte overens med foreldrenes. I dag er det ikke sjelden at det er foreldrene som underkaster seg – enten fordi de er konfliktsky, eller fordi de er rådville, og fordi de vet at barna deres er utrolig gode til å argumentere. Foreldrene kan si «ja» og «OK», men har både dårlig samvittighet og en følelse av å ha gått på akkord med seg selv.

Den likeverdige dialogen dreier seg om å styrke barnets egenansvar og foreldrenes evne til å forvalte sin makt og skape tillit. Jo mer vi som mennesker blir tatt på alvor innenfor et fellesskap, desto mindre viktig blir det «å få rett» eller «å få viljen sin». Det gjelder i like høy grad for foreldre som for barn.

I virkeligheten dreier det seg om makt. Hvordan bruker eller misbruker foreldre sin makt? Svaret på dette spørsmålet er i høy grad bestemmende for forholdet mellom foreldre og barn, for begge parters velvære og for barnets evne til å navigere ute i den virkelige verden.

Også i ungdomsårene har foreldrene stor makt – det vil si de har stor innflytelse på hvordan de unge utvikler seg og oppfører seg – uavhengig av om foreldrene treffer kloke eller mindre kloke beslutninger. Denne makten er forbundet med deres kjærlighet til hverandre, deres felles historie og felles lengsel etter samhørighet og nærvær.

Jeg har i andre sammenhenger (se for eksempel Livet i familien eller Din kompetente familie) beskrevet foreldrenes rolle som «sparringspartnere» for de store barna sine. Begrepet stammer fra boksesporten og betyr en treningspartner som yter maksimal motstand og samtidig forårsaker minst mulig skade. Det er den mest fruktbare og mest effektive metoden foreldre kan ta i bruk for å utøve størst mulig innflytelse. Etter min mening hører straff inn under maktmisbruk og er for øvrig, på lengre sikt, fullstendig virkningsløst.

Fornuftig reaksjon på overtredelse av regler

Blant foreldre hersker det den samme forvirringen som man også kan iaktta i mediene, når det gjelder begrepet «straff» og «konsekvenser». I de senere år har man i større grad gått over til å bruke ordet «konsekvenser» fordi det høres penere ut.

Et eksempel: Gabriella er 14 år og kommer en sen lørdagskveld hjem i tydelig alkoholpåvirket tilstand – så påvirket at enhver samtale er umulig. Dermed har hun overtrådt en av familiens regler og brutt en avtale med sine foreldre. Neste morgen er hun i bakrus med tømmermenn og får sin straff: Hun får ikke lov til å gå ut på en måned!

Gabriellas tømmermenn er konsekvensen av at hun har drukket alkohol. Forbudet mot å gå ut er straffen – et forsøk fra foreldrenes side på å være «konsekvente». Når man har sagt A (altså inngått en avtale), får man si B (være villig til å straffe). Tanken er at denne formen for konsekvens sikrer foreldrenes troverdighet.

Vi kunne også sett for oss et annet hendelsesforløp: Gabriella kommer full hjem. Moren hennes gir henne en klem og hjelper henne i seng. Ved frokostbordet neste morgen ser hennes far kjærlig på henne og spør: «Gjør det veldig vondt?» Gabriella nikker, og det er tydelig at hun både har hodepine og moralske tømmermenn. Foreldrene kan ta det med ro. Datteren deres har nå erfart hvilke fysiske og psykiske konsekvenser det får når man drikker mer enn man tåler, og hun er pinlig klar over at hun dermed har tråkket over en grense. Hennes fremtidige adferd vil avhenge av hvilke konklusjoner hun selv trekker av det som har skjedd, og det kan foreldrene hennes godt snakke med henne om i løpet av de neste ukene. De trenger hverken belære henne eller straffe henne, og hvis de lytter oppmerksomt til hvilke tanker Gabriella gjør seg, vil deres tillit til hennes egenansvar vokse, og bekymringene deres vil avta.

Ungdomsårene består av tusenvis av eksperimenter, og for at de unge skal utvikle modenhet, må det også være rom for og mulighet til å dele bommertene sine med familien. Jo mer isolert, straffet, belært og kritisert de unge blir, desto mindre lærer de om seg selv, om sine sterke og svake sider.

En håndfull regler kan altså bidra til å forebygge visse problemer og konflikter, og samtidig bidra til å understreke foreldrenes verdier. Ofte ser vi at regler blir brukt for å løse konflikter og problemer, men det lykkes nesten aldri. Det fører neppe til mer enn at foreldrene har en følelse av å «ha gjort alt vi kunne», og dermed dekker over sin hjelpeløshet. Det er mye mer konstruktivt å vise sin hjelpeløshet og prøve å finne en felles løsning på de konfliktene som nå engang er der.

Ofte ser vi at regler blir brukt for å løse konflikter og problemer, men det lykkes nesten aldri. Det er mye mer konstruktivt å vise sin hjelpeløshet og prøve å finne en felles løsning på de konfliktene som nå engang er der.

Pubertet – konflikt mellom kultur og natur

I vår del av verden har vi i de seneste 100 årene i stadig større grad problematisert den fasen i barnas liv da kroppen gjennomgår en naturlig psyko-seksuell forandring. I løpet av relativt kort tid går de fra å være barn til å være forplantningsdyktige unge og voksne. Mentalt går utviklingen samme naturlige vei fra barndom og avhengighet til selvstendighet og autonomi, to egenskaper som foreldre ønsker seg, og som man i andre kulturer feirer ved å gi de unge mer ansvar, høyere status og en ny rolle i familien og samfunnet.

Unge og seksualitet

Barn og unges naturlige seksualitet er tradisjonelt blitt problematisert både moralsk og sosialt. I min ungdom var det bare taushet. Det var stort sett ingen voksne som snakket med barna sine om seksualitet. Vi ble i høyden advart mot graviditet, men ingen brydde seg om å forklare verken hvordan man ble gravid, eller hvordan man forhindret det. Siden er det offentlige rom blitt seksualisert i ekstrem grad – med alle de fordelene og ulempene som det nå engang fører med seg. Åtte av ti 14-åringer har sett pornofilm flere ganger og har kjennskap til en rekke ulike seksuelle praksiser som ikke engang var beskrevet eller billedmessig dokumentert for en generasjon siden. Menneskets seksualitet er fremfor alt et symbol på dets individualitet og autonomi. De voksne «makthaverne» blir selvfølgelig nervøse og kjemper enda en gang forgjeves mot «tiden».

Samtidig har vi fått en spesifikk ungdomskultur som vi hovedsakelig kan takke den voksende velstanden for. Men det betyr bare at denne ungdomskulturen trer tydeligere frem – eller er mer iøynefallende, om man vil. De mest markante kjennetegnene på deres kultur følger den samme naturlige utviklingen som den har gjort i generasjoner. Om 10–15 år vil de unge oppføre seg som 25–30-åringene gjør i dag. Barn og unge samarbeider, kopierer og tilpasser seg. Det er en tidløs prosess. Den kan man ikke forandre.

Mentalt sett er mennesket i dag friere enn for bare to–tre generasjoner siden. Menneskers gjensidige undertrykkelse av hverandres individualitet og handlefrihet avtar langsomt, men sikkert. I dag gjør unge mennesker ting som tidligere generasjoners voksne ikke engang våget å drømme om – eller kanskje nettopp drømte om. Den fasen i familiens liv som er preget av det vi kaller barneoppdragelse, strekker seg nå bare over cirka ti år. I alderen fra ni–ti år blir barn i dag kalt «tweens» («in-betweens»), og selv om familie og foreldre fremdeles inntar en sentral rolle i livet deres, begynner de i den alderen å identifisere seg med tenåringer på alle plan. Det er slutt med foreldrene som forbilder, men det sitter likevel dypt innprentet i dem. På dette tidspunktet får foreldrene de første verbale tilbakemeldingene fra barna på sin egen adferd som foreldre og mennesker.

I alderen fra ni–ti år blir barn i dag kalt «tweens» («in-betweens»), og selv om familie og foreldre fremdeles inntar en sentral rolle i livet deres, begynner de i den alderen å identifisere seg med tenåringer på alle plan. På dette tidspunktet får foreldrene de første verbale tilbakemeldingene fra barna på sin egen adferd som foreldre og mennesker.

Alle barn tar skade av oppdragelse

Drømmen om «naturbarnet», som ikke er gjenstand for manipulasjon, krenkelser og undertrykkelse – altså uten påvirkning fra den kulturen det vokser opp i – er en illusjon. Ingen som lever i en bestemt familie og i et bestemt samfunn i ti år, slipper helskinnet fra det, og grensen mellom forsømmelse og undertrykkelse er så hårfin at hverken foreldre eller lærere kan finne den ideelle balansen.

Den barndommen barna våre har sammen med oss, gir dem mer eller mindre dype sår i sjelen, men heldigvis har de resten av livet på å lege dem igjen. Men jo friere og sunnere barn får lov til å utvikle seg, desto mer kontant oppgjør får foreldrene på godt og vondt i ungdomsårene. Det er den samme utviklingen som man også kan se i parforhold. Kvinnenes tilbakemeldinger til partnerne blir stadig mer åpne og direkte, og dermed også stadig mer verdifulle for relasjonen.

På samme måte er foreldre – om enn i forskjellig grad – preget av sitt lands kultur, religion og sosiale klasse, men det er viktig å slå fast at hos voksne sitter kulturen «mellom ørene», og de kan relativt fritt forholde seg til hva «man» gjør og ikke gjør. Det er et viktig punkt, for kjernen i de hyppigste konfliktene i tenåringsfamilier er motsetningen mellom kultur og natur. For eksempel:

Hvilke regler og grenser bør foreldre sette for en 14-åring, og passer de for oss og vår 14-åring?

Hvilken vekt legger «man» på skolegang og utdanning, og hvordan passer det for oss?

Disse konfliktene som mange unge mer eller mindre bevisst konfronterer sine foreldre med, er smertefulle og kompliserte for begge parter. Foreldre med innvandrerbakgrunn merker det spesielt godt når barna deres i beste mening og med stor kjærlighet forsøker å respektere og tilpasse seg både familiens egne verdier og samfunnets.

Foreldre møter disse konfliktene på tre forskjellige måter:

1.
De forsvarer sine egne verdier med nebb og klør, forsøker å tvinge eller manipulere barna sine til å innrette seg etter dem. Den strategien er på forhånd dømt til å mislykkes.

2.
De forsøker å inngå kompromisser – det vil si at de velger minste motstands vei for å begrense antall konflikter på den måten.

Denne strategien skaper uvegerlig skyldfølelse og dårlig samvittighet og fører på lengre sikt til flere og større konflikter.

3.
De gir opp og forsøker å være «unge med de unge». Den strategien berøver imidlertid de unge de sparringspartnerne som de så sårt trenger.

Min erfaring er at disse tre veiene ikke fører til målet fordi de undergraver relasjonen mellom foreldre og barn, enten i form av angst, sinne og usikkerhet hos de unge eller i form av frustrasjon, utilfredshet og skyldfølelse hos foreldrene.

Konflikter som gave og utfordring

Alternativet er å betrakte konfliktene som en gave og en utfordring. Som en gave fordi vi etter ti–tolv års ansvarsbevisste og helhjertede forsøk på å være så gode foreldre som mulig, nå begynner å se – og ikke minst høre – resultatene av anstrengelsene våre. Vi får tilbakemelding i form av barnas personlige og sosiale adferd, som er langt mer nyansert enn et ungt menneske vil kunne uttrykke i ord.

Utfordringen kommer på flere nivåer: Våre meninger, vår tro og våre teorier blir satt på en hard prøve når barna våre setter seg fore å etterprøve om det faktisk er våre verdier de selv vil ta med seg videre i livet. I beste fall fører det til utallige diskusjoner og konflikter og også til mindre velformulerte «angrep» på foreldrenes overbevisninger og tradisjoner. Det er ofte anstrengende – eller kanskje til og med skremmende – å sette sitt eget verdigrunnlag under debatt, men det lønner seg å ta sjansen. Ikke bare for å ta vare på forholdet til den unge, men også fordi mye i livet vårt har stivnet i rutiner som det kan være sunt for alle parter å rydde opp i.

Ulikhetene våre blir tydeligere jo mer provosert vi føler oss. Dermed byr det seg en anledning til å se nærmere på dem. Disse forskjellene i livsfilosofi og menneskesyn skal jo de voksne leve videre med, og bevisstheten om og aksepten av de innbyrdes forskjellene er med på å kvalifisere dem til kommende svigerforeldre og besteforeldre.

Som par har vi ofte vært foreldre i flere år enn vi har vært «kjærester», og når de unge blir stadig mer uavhengige og stadig oftere er borte fra hjemmet, gir det en mulighet til å komme hverandre nærmere som mann og kvinne igjen. Hvis foreldrerollen har fylt alt i mange år, ser vi ofte en tilbøyelighet – spesielt hos mødre – til å klamre seg til foreldrerollen og en stigende angst for «slippe taket». Når det skjer, reagerer barna enten med å forbli avhengige eller med et ekstra voldsomt opprør mot foreldrene. Begge deler er uhensiktsmessig for begge parter.

Enda en grunn til å slippe taket i oppdragerrollen er at tiden nå er inne til å etablere et voksent vennskap med de store barna. Denne utfordringen er en relativt ny ambisjon hos moderne foreldre, men den er meningsfull, og når den lykkes, er det flott.

En av grunnene til å slippe taket i oppdragerrollen er at tiden nå er inne til å etablere et voksent vennskap med de store barna. Denne utfordringen er en relativt ny ambisjon hos moderne foreldre, men den er meningsfull, og når den lykkes, er det flott.

Disse konfliktene, som nesten alltid oppstår, lønner det seg å betrakte som sammenstøt mellom naturlige livsprosesser og kulturelle forestillinger og normer. Kanskje er foreldrenes kulturelle forestillinger så viktige for dem at de velger å holde fast ved dem, og i den grad det skjer, er de voksne medansvarlige for konfliktene.