Arild Stavrum

Maradonas magi

Arild Stavrum

Maradonas magi

Til Ole

DEL 1

Rivalen

Sted: Nordlandet kunstgressbane – Kristiansund

Dato: 7. mai

«Gutter. Det spilles mange viktige fotballkamper i verden. Roma mot Lazio i Italia. United mot Liverpool i England. I Spania, Barcelona mot Real Madrid. Celtic ofrer tannkjøttet mot Rangers i Skottland, i Argentina står landet stille når Boca Juniors møter River Plate, mens Fenerbache mot Galatasaray i Tyrkia med rette kan kalles en krig. Men ingen, jeg gjentar ingen, kommer i nærheten av Kristiansunds El Clásico, Nordmøres Battle of Giants, Nordvestlandets Rumble in the Jungle, hatoppgjøret over alle hatoppgjør: Clausenengen mot Nordlandet.»

Velkommen til første serierunde for smågutter 1. divisjon, avdeling Nordmøre og Romsdal. Og ja, treneren vår er klin kokos, men han hadde helt rett. Vi hatet Nordlandet, de røde og blå djevlene. Våre fremste rivaler, til kretsmesterskapet og i Norway Cup senere i sommer.

Vi satt inne i garderobene i klubbhuset til Nordlandet. Det var kun minutter igjen til kampstart. Jeg prøvde å tenke på noe annet og lot blikket vandre bort fra treneren, bort fra de andre spillerne, men selv flisene i dusjen var røde og blå og banket det igjen inn i meg – hvem vi skulle møte.

Jeg så heller rett ned. På en gammel tyggis som var tråkket ned i gulvet. Jeg stirret intenst på den.

Som jeg ønsket at det var meg. Trygt plassert nede i gulvet, en som ingen brydde seg om.

Treneren gikk frem og tilbake. De tunge skrittene hans smalt som kinaputter. Han kom til å snakke direkte til én eller flere av oss nå, for å gi de viktige oppgavene. Bare det ikke ble meg denne gangen. Ikke meg. Vær så snill.

Treneren trakk pusten dypt og fortsatte: «Shearer, du tar straffe og alle frispark. Hansa, du markerer Sondre Goma på defensive dødballer.»

Shearer er vår beste spiller. Hansa vår tøffeste midtstopper. De er også mine to beste venner. Og Sondre Goma er djevelen selv, Nordlandets ypperstedemon.

«Når er det egentlig vi skal bli like store som ham?» sa Hansa.

«Hva mener du?» sa treneren.

«Hvert år har vi slåss mot Nordlandet. Hvert år har Sondre Goma raget et hode høyere enn oss. Og hvert år har du sagt at snart så tar vi ham igjen, og da blir han ingenting.»

«Det stemmer, det.»

«Men når? Han vokser jo bare mer og mer fra oss.»

«La oss konsentrere oss om det vi kan gjøre noe med. Vi er et godt fotballag. Vi skal slå Nordlandet. Uansett hva de finner på. Uansett hvor lange, tunge eller … helt utrolig sterke og tøffe de måtte være, og … når jeg tenker på det, Hansa, du kan jo godt la Mikke hjelpe deg med Sondre Goma.»

Mikke, det er meg. Jeg heter Mikael Milnbergan, men det er Mikke det går i. En middels rask, middels sterk og middels teknisk fotballspiller. En som ble plassert på høyre ving fordi plassen som regel var til overs, og fordi jeg gjorde mindre ugagn der enn inne sentralt. Skulle det begynne en ny spiller på laget, havnet jeg lynkjapt på benken.

Jeg ville ikke ha noe ansvar. Og jeg ville i hvert fall ikke markere Sondre Goma.

Jeg skulle akkurat til å protestere da dommeren blåste i fløyta. Signalet som betydde at nå måtte vi være klare for kamp. Jeg så en siste gang på tyggisen. Heldiggris!

Vi stilte oss opp utenfor det mørkeblå klubbhuset. Grusveien opp til kunstgressbanen så fryktelig bratt ut. Vi så ikke banen herfra, vi bare visste at den lå der. Det var som å se tunge skyer samle seg. Man kan ikke se at det er lyn i dem, men likevel vet man at det kommer til å smelle. Fra garderoben til Nordlandet hørte vi et kolossalt og samstemt brøl.

Så åpnet garderobedøra seg. Nordlandet kom ut. Det vil si, først antok jeg bare at hele laget kom ut. For Sondre Goma dekket for det som måtte følge. Jeg så på den store S-en i Sparebank-reklamen på det blå brystet hans. Jeg så på de røde armene. Ingen andre lag i verden har slike drakter.

Jeg hadde ikke sett Sondre Goma siden i fjor høst, sist gang vi møtte Nordlandet, og han hadde vokst seg enda et hode høyere. Han hadde Cristiano Ronaldos lår, overkroppen til en olympisk mester i kulestøt og hjerne som en kokt og most ert. Fotball spilte han like følsomt og elegant som et rasende, afrikansk neshorn. Jeg klarte ikke å ta blikket fra ham. Det var ikke tvil. Sondre Goma måtte være dopet. Anabole steroider eller hva det var – noe måtte han putte i seg for å se ut som han gjorde. Sondre Goma sendte oss ikke et blikk engang. Kun et snøft fra nesa da han gikk rett forbi oss og opp bakken. Nordlandets spillere fulgte etter sin ubestridte kaptein. Omsider gjorde vi det samme.

Jeg glippet bakover i hvert steg opp grusveien til toppen. Derfra kan man se nesten hele Kristiansund, men alt jeg så var banen.

Vi var vant med sju mot sju. Nå skulle vi spille elleve mot elleve på samme bane som de voksne brukte.

Dommeren blåste og holdt hendene ut til siden. Som en trafikkonstabel som viste vei. Det var Nordlandet som startet. Jeg følte meg som en bitte liten moped, og mot meg kom elleve monstertrucker. Seriøst? Skulle vi spille mot så mange, og så sterke, på en så stor bane?

I kampens første duell plantet Sondre Goma albuen i brystkassa til Hansa. Hansa skrek. Dommeren gjorde ingenting. Hansa prøvde å ta igjen og sparket til Sondre Goma bakfra, men greide ikke å felle ham. Hansa fikk likevel gult kort for forsøket, og det ble frispark til Nordlandet fra tjue meter.

Jeg havnet ytterst i muren. Sondre Goma snurret ballen noen ganger rundt i hendene, før han la den ned på kunstgresset. Han tok fem bestemte skritt bakover og stilte seg opp, med hendene ned langs siden. Han så ut som en cowboy som gjorde seg klar til å trekke pistolen, og jeg var blink.

Sondre Goma startet mot ballen. Han krummet nakken og strammet til i ansiktet. Han skulle skyte så hardt han greide. Hver fiber i kroppen min skrek ut: «Snu deg vekk! Dukk!»

Jeg lukket øynene, men jeg snudde meg ikke, jeg dukket ikke.

Det smalt da Sondre Goma traff ballen. Og det smalt da ballen traff meg. Jeg ble slengt rundt og landet på magen. Skulderen, der ballen hadde truffet, føltes brent, men den hadde gjort jobben. Ballen fortsatte utenfor mål.

Dommeren pekte på cornerflagget. Jeg bet tennene sammen. Jeg skulle ikke vise noen hvor vondt det gjorde. Jeg gikk bort til Hansa og nikket til ham. Han så fortsatt rasende ut etter det med albuen, og jeg var klar til å hjelpe til.

Ballen ble sparket høyt inn i 16-meteren. Jeg prøvde å klype Sondre Goma i siden, men han er bare muskler og traff perfekt på opphoppet. Hansa havnet hjelpeløs under oss begge.

Sondre Goma satte pannebrasken mot ballen, som føk rett i vinkelen. Nordlandet ledet 1–0. Jeg så bort mot treneren vår. Han stanget hodet i et reklameskilt og kastet notatblokka i bakken.

Noen minutter senere løp jeg etter ballen ned mot cornerflagget. Jeg nådde den rett før sidelinjen.

Jeg snudde. Til høyre for meg ruvet en loddrett bergvegg. Til venstre skimtet jeg reserveskurene.

Akkurat nå virket ikke en trygg plass på benken så aller verst. Akkurat nå ønsket jeg at det hadde kommet en ny høyreving. For bakken ristet. Mot meg kom Sondre Goma i full galopp.

«Spill fra deg ballen!» ropte treneren vår. Stemmen hans hørtes forvridd ut, som om den ble avspilt på halv hastighet, som om tiden holdt på å stoppe opp.

De røde armene så ut som en kappe. Det brede blå brystet. Den store S-en. Sondre Goma lignet Supermann. Og han kastet seg mot meg med venstrefoten strakt fremover. Lårmusklene hans bulte ut, og skinnet så ut som om det skulle sprekke når som helst. Det var sikkert plass til begge mine lår i det ene hans.

Han traff ballen. Den spratt vekk som en flipperkule, men Sondre Goma fullførte taklingen, og løftet meg høyt opp i lufta. Herfra kunne jeg se hele Kristiansund, men det siste jeg så før jeg dunket i bakken, var Kari på tribunen.

Vidunderlige Kari. Verdens vakreste Kari.

Taufabrikken

Sted: Brunsvikens reperbane – Kristiansund

Dato: 7. mai

«5–2,» sa Shearer, «de knuste oss.»

«Du spilte i alle fall godt og scoret begge våre,» sa Hansa og ristet på hodet.

«Jeg husker ingenting,» sa jeg.

Vi satt inne i Brunsvikens reperbane. Det er en gammel fabrikk som før i tiden lagde tau. Morfaren min, som også het Mikael Milnbergan, jobbet der i mange år. Malingen flasser av, og det er hull i både tak og vegger i det lange, tynne og røde trebygget. Det er komisk, litt sånn Donald Duck-aktig, at man trengte et langt og tynt bygg for å lage tau, men slik var det visst.

Bygget er stengt for all ferdsel, og det er bare vi som ikke hører etter. Det er vårt hemmelige rom. Vi bor i rekkehusene som ligger rett ved siden av, men det er her Hansa, Shearer og jeg liker oss best.

Innimellom kommer noen av de andre på laget hit også. I taket har vi montert opp en hvit kinoduk. Den har vi smurt inn med skitt og olje på baksiden. Når den er rullet opp, ser man den ikke, med mindre man vet hvor man skal se.

Ofte tjuvlåner vi projektoren til Hansas pappa, trekker strømledning fra huset vårt og lager vår egen kinosal her inne. James Bond er den store favoritten. Vi kan alle filmene utenat.

Men i dag var vi ikke i humør til kino. Vi hadde tapt årets første kamp, mot vår argeste konkurrent Nordlandet. Var de virkelig så mye bedre enn oss?

«Hvordan i alle dager skal vi kunne vinne serien og Norway Cup?» sa Shearer.

«Det er litt tidlig å avskrive sjansene våre,» sa Hansa.

«Hvorfor det? Vi var jo sjanseløse. Det er ikke slik at vi kan kjøpe Messi, vet du,» sa Shearer.

Jeg bare så på gutta. Jeg husket nesten ingenting av kampen. Bare at jeg på et tidspunkt hadde følt meg jaget. Mamma og pappa hadde kjørt meg rett på legevakta, og selv om legen ikke fant noen hjernerystelse, hadde jeg fått beskjed om å ta det med ro. Mamma ville friket ut hvis hun oppdaget at jeg ikke var på rommet mitt nå.

«Hva skal vi gjøre, da?» sa Hansa.

«Eneste ideen jeg har, er å trene enda mer. Enda hardere. Cruiset skal bli rene treningsleiren,» sa Shearer og la seg ned på det sprukne tregulvet og tok noen situps.

Trening? Det eneste jeg tenkte på nå, var at vi skulle på cruise i Middelhavet. I sju dager skulle vi seile fra Barcelona, via Monaco, Roma, Napoli og tilbake til Barcelona igjen.

«Så du Kari på kampen, eller?» sa Hansa til meg og brakte meg brått tilbake til Kristiansund igjen.

«Hvorfor spør du om det?»

«Ingen spesiell grunn. Ikke i det hele tatt,» sa Hansa og smilte.

EN UKE SENERE I BARCELONA

Cruise

Sted: Tibidabo – Barcelona

Dato: 14. mai

«Skål, mine venner!» sa pappa og hevet det røde halvlitersbegeret med cola. «Nå skal vi ha vårt livs ferie.»

«Skål!» ropte vi andre også.

Vi var i fornøyelsesparken Tibidabo, som ligger oppe i fjellsiden nord i Barcelona. Vi hadde kjørt alle karusellene og tatt en runde med pariserhjulet. Nå hadde vi pause og så utover sentrum og helt ned til stranda. Byen badet i sol. Akkurat nå savnet jeg ikke den kalde vinden som alltid kjølte oss ned hjemme i Kristiansund.

Sondre Gomas takling hadde litt etter litt kommet tilbake i minnet mitt. Jeg hadde flere netter våknet av mareritt om hans utstrakte bein, med knottene rettet mot meg. Jeg hadde et stort blåmerke der han traff og skrubbsår der jeg landet, men jeg prøvde å ikke tenke på det, på Nordlandet, på kretsmesterskapet eller på Norway Cup. Jeg prøvde å ikke tenke på fotball i det hele tatt, men det var ikke til å unngå, for et eller annet sted der nedenfor oss bodde verdens beste fotballspiller, Lionel Messi.

Pappa og gjengen fylte alle sammen førti år i løpet av året. Det skulle feires med dette middelhavscruiset, på en gigantisk båt. Det var som om de hadde krysset et høyfjellshotell med verdens største tivoli og satt det til sjøs.

Pappa sparte masse penger på å ikke ha en stor fest for venner hjemme, men likevel, cruiset hadde kostet så altfor mye. Han hadde derfor spurt farmor om hun ville sponse.

Farmor hadde sett på ham og svart: «Slik overdådig luksus kan du betale for selv.»

«Den gamle gnierkjerringa,» hadde pappa kalt henne, men heldigvis, på en eller annen måte klarte likevel mamma og pappa å skrape sammen nok penger.

Løsningen ble å reise i mai. Da var det billigere fordi skoleferien ikke hadde begynt ennå. Billigere og fri fra skolen.

Det er det som kalles vinn-vinn.

Foreldrene til Shearer er ikke engelske. Det var mange som trodde det. For en gutt som er døpt Alan og blir kalt Shearer, han bør liksom ha noe engelsk blod i seg, men nei, alle var de født og oppvokst i Kristiansund. Shearer er rett og slett et resultat av en pappa som var fullt bestemt på å kalle opp sønnen etter en fotballspiller.

Shearers pappa fortalte oss historien på flyet nedover. I flere måneder hadde han prøvd å trumfe gjennom navnet Diego Armando Engen. Som i Diego Armando Maradona. Men jo nærmere fødselen kom, jo mer nektet kona. Inne på fødestua prøvde han å være taktisk. Han kunne gå med på å kalle gutten bare Diego. Det var vel et helt vanlig kristiansundsnavn, eller?

Eller kanskje ikke. Noen måneder etter at Shearer kom til verden, fikk de et brev fra kommunen om at hvis de ikke ble enige snart, ville gutten få tildelt et navn. Pappaen prøvde seg med favorittspiller nummer to, Blackburn- og Newcastle-legenden Alan Shearer. Moren resignerte, og gutten fikk navnet Alan Engen. Vi gutta kaller ham bare Shearer, og det syntes han er helt greit.

Min andre bestevenn, Hans Haugen, er ikke like fornøyd med kallenavnet de fleste bruker på ham. Han er litt av et skolegeni og plagsomt ofte oppe med hånda i timene. Da Hans Haugen for tredje gang rakte opp hånda i en og samme KRLE-time, var det gjort. Fra det øyeblikket ble han kalt St. Hanshaugen. Shearer og jeg kaller ham bare Hansa.

Og jeg heter altså Mikael Milnbergan. Jeg likte morfar, som jeg er kalt opp etter, men navnet er håpløst, gammeldags og gubbete. Så da Shearer omskrev navnet mitt til Mikke Miln, jublet jeg.

«Men synes du ikke det høres ut som en gammel, middels engelsk midtstopper, da?» sa Hansa. Jeg gjorde ikke det. Mikke Miln var perfekt. Skjønt «perfekt» er egentlig et ord jeg bare kan bruke om Kari Hola.

Kari er datteren til en annen gammel skolekamerat av pappa. Familien hennes bor på Frei, en helt annen kant av Kristiansund enn den vi bor på. Ja, faktisk en helt annen øy. Kommunen består nemlig av flere øyer, og Kari bor innerst inne på den lengst unna. De har aldri vært på besøk hos oss. Før pappa sa at Hola-familien skulle være med, visste jeg ikke engang at han kjenner dem.

Jeg smugtittet bort på Kari. Hun hadde lyst hår. Det struttet frem under den brune hatten med en svart stripe på. Hun hadde på seg en hvit bluse og en dongeribukse som så helt ny ut, selv om den hadde et lite hull på låret. Buksen var så lang at den nå skjulte de hvite sandalene jeg hadde lagt merke til tidligere. Rundt halsen hadde hun en tynn lenke med et sølvhjerte. Hun hadde en svart veske over den ene skulderen, og en hånd halvveis ned i lomma. Hun så så voksen ut.

Hun hadde også på seg et par mørke solbriller, som gjorde det umulig å se hvor hun så. Det var galskap å se på henne. Tenk hvis hun merket at jeg stirret.

Jeg klarte likevel ikke å la være. Og hva tenkte hun på der bak solbrillene? Det så alltid ut som hun tenkte på noe viktig, men jeg turte ikke å spørre hva det var.

Hver gang jeg prøvde å snakke med henne, var det som om jeg skulle ta straffespark mot Nordlandet. Bare at nå gikk kampen på Camp Nou, Barcelonas bane. Foran 100 000 tilskuere. Alle holdt med Nordlandet, og alle pep mens jeg gjorde meg klar til å skyte. De kastet flasker, mynter, mobiltelefoner – ja, til og med grisehoder – etter meg. Alle ville at jeg skulle bomme, og jeg kjente at knærne mine begynte å skjelve.

Se bort! sa jeg til meg selv, og jeg klarte det et par sekunder. Jeg så rett opp i lufta, men der var det da ingenting.

Øynene fant tilbake til Kari igjen. Hun tok av seg hatten og ristet på håret. Det falt til ro og la seg ned mot øynene hennes. Det minnet meg om nettet i et fotballmål. Det man ville nå. Der man kunne score.

Men sjansen for at jeg skulle få slippe til, komme nærmere innpå Kari, virket så liten. Det var som om det var en catenacci foran henne.

Jeg kunne noen få italienske ord. Alle hadde noe med fotball å gjøre. Catenacci betydde dørlenke, men også en råtøff type forsvarsspill. Som skulle hindre at man kom lenger enn til en aldri så liten gløtt av målet. Smilte hun til meg? Eller var det bare solskinnet som spilte meg et puss? Jeg la håndflaten over øynene og lot som jeg speidet etter noe, men så hele tiden på henne. Hun satte på seg hatten igjen.

Nå skulle vi være en uke sammen på cruise i Middelhavet. Kanskje kunne jeg endelig klare å snakke med henne. Kanskje kunne jeg nærme meg henne, forsiktig dag for dag. Kanskje kunne jeg tilfeldig komme borti hånda hennes på kinoen om bord. Kanskje kunne jeg danse med henne på – nei, det ble for voldsomt. Men det med kinoen kunne kanskje gå an.

Det var uvirkelig å stå her og spane etter Messi, men det var ikke i nærheten av det å skulle være på båt sammen med Kari Hola.

Endelig skulle jeg få sjansen. Ikke i små drypp som hjemme i Kristiansund, der jeg helt uforberedt bare støtte på henne. Nå var det nesten som om det var en plan over det. Nå skulle jeg greie det. Herregud, så søt hun var.

«Ok,» sa pappa, «det begynner å bli på tide å dra nedover igjen. Båten går jo klokka fem, og vi vil vel ikke komme for sent?»

«Fem?» sa faren til Kari. «Det er da klokka seks?»

«Nei,» sa pappa. «Båten går klokka fem.»