Helene Uri

Fordi jeg elsker deg

Jeg kan nesten ikke tro at det er sant. At jeg har opplevd det jeg har. Og at jeg har overlevd. At jeg er her nå.

– Du må fortelle meg alt, sa Berit til meg da jeg kom rullende inn på kontoret hennes.

– Alt? gjentok jeg.

– Jeg tror det er best.

– Men hvor skal jeg begynne? spurte jeg.

– Begynn med begynnelsen, sa hun. – Alle historier har en begynnelse. Jeg kjenner bare slutten av din. Jeg vet hvordan det kunne endt.

I

Og det begynte, som så mye ellers, ved en tilfeldighet. Jeg møtte Fredrik en fredag. Han stod utenfor butikken nede på hjørnet. Vi hadde sluttet tidligere fordi naturfaglæreren var syk, og vikaren aldri dukket opp. Til slutt kom rektor inn klasserommet og sa at vi bare kunne begynne helgen. Tina og jeg skulle hjem til henne og drikke te. Vi hadde all verdens tid, og det var varmt til å være september. Tina foreslo at vi skulle kjøpe med oss en liter is. Sjokolade, sa Tina. Jogurtis med cookies! sa jeg.

Jeg tror ikke at jeg så Fredrik før vi gikk inn i butikken. Da vi kom ut, så jeg ham iallfall med én gang. Han stod midt i veien for oss og smilte. I hånden holdt han en mobil som han viftet med. Jeg tror jeg må ha smilt tilbake, for Fredriks smil er av den typen man ikke kan motstå. Hele ansiktet hans blir bare smil. Øynene blir smale og enda skråere. Fredrik smilte til meg, og smilet var så stort at jeg plutselig skjønte det uttrykket med «fra øre til øre».

– Kjenner du igjen denne? spurte han.

– Nei, sa jeg, og jeg fortsatte å smile til ham. Jeg klarte ikke å la det være.

– Nei? Se igjen.

– Det er jo min mobil!

– Jeg regnet med det, sa gutten. – Den falt ut av bagen din da du gikk inn. Og så plukket jeg den opp.

– Takk, sa jeg.

– Du får den igjen om jeg får … begynte han, men stoppet og så på meg.

– Får hva? sa Tina.

– Et kyss, sa gutten.

– Åtte poeng for mot, ti poeng for frekkhet, sa Tina.

– Kødda, sa gutten. Så sluttet han å smile, og ansiktet hans var glatt og alvorlig da han sa: – Men jeg vil ha nummeret ditt, så jeg kan invitere deg på en kopp kaffe. Som takk.

– OK, fikk jeg frem.

Han gav meg telefonen min, tok opp sin fra bukselommen og så på meg. Det var så vidt jeg husket mitt eget nummer, jeg måtte tenke meg om før det første tallet kom. Jeg dikterte mens han gjentok tall for tall og tastet dem inn.

– Ses, sa gutten, snudde seg og begynte å gå. Han var nesten borte ved hjørnet da jeg kom på det.

– Som takk? sa jeg etter ham, men stemmen min var altfor lav. Han hørte meg ikke, bare fortsatte å gå.

– Som takk? ropte Tina på mine vegne.

Han stoppet og snudde seg mot oss.

– Som takk for hva? spurte jeg. Stemmen min var fremdeles lav, mye lavere enn Tinas hadde vært, men han hadde hørt meg. Han så på meg da han svarte: – For at dette skjedde. For at vi traff hverandre. Skjebnen som ville at mobilen din skulle falle ut, rett foran føttene mine.

Han smilte det store smilet sitt før han snudde seg igjen og forsvant rundt hjørnet. På det tidspunktet var jeg allerede forelsket i ham. Jeg ante ingenting om ham, hvor gammel han var, hvor han bodde, hvilken skole han gikk på, ikke engang hva han het. Men jeg visste at denne typen måtte jeg se igjen.

– Herregud, sa Tina. – Det var akkurat som på film.

– Ja, sa jeg.

– Han var utrolig kjekk, sa Tina.

– Ja, sa jeg.

– Tenk om du ikke hadde mistet mobilen!

En gang, flere måneder etterpå, spurte jeg Fredrik om mobilen min virkelig hadde falt ut av bagen min, eller om han hadde fisket den opp idet vi passerte. Selvsagt falt den ut, sa han. Hva trodde jeg egentlig om ham? Tvilte jeg på det han hadde fortalt? Og jeg spurte ikke flere ganger. Det spiller ingen rolle. Om det faktisk var skjebnen som hadde brakt oss sammen, eller om det var Fredrik som hadde hjulpet litt til.

– Tenk om du aldri hører fra ham igjen, sa Tina. Og hadde jeg ikke kjent henne så godt, kunne jeg trodd at hun var sjalu. Men Tina er ikke sånn. Tina er den beste venninnen man kan forestille seg. Hun er fornuftig hvis jeg oppfører meg dumt. Hun er passe sprø hvis jeg er altfor kjedelig. Hun oppmuntrer meg hvis jeg er lei meg. Og hvis jeg er stressa eller nervøs, er hun roen selv.

– Jeg hører fra ham, sa jeg, og jeg var faktisk ikke i tvil. Den gangen var jeg fremdeles ganske selvsikker. Det var før alt skjedde.

– Ja vel, sa Tina. I det samme pep det i mobilen, som jeg holdt i hånden. Det var en tekstmelding fra en som het Fredrik. Fredrik? I det samme skjønte jeg at han hadde lagt inn sitt eget nummer i kontaktlisten min.

– Hvem er det fra? Er det fra ham?

– Han heter Fredrik.

– Det kunne vært verre, sa Tina.

Der og da kunne jeg ikke tenke meg et vakrere navn enn Fredrik, men jeg sa ikke det.

– Hva skriver han?

– «I morgen klokken to på En trapp opp,» leste jeg høyt.

– Akkurat som på film, sa Tina igjen. – Dere kommer til å ri inn i solnedgangen sammen.

– Eller reise til Paris sammen, sa jeg.

II

Jeg sov over hos Tina den fredagen. Tinas foreldre var på hytta. Moren min jobbet som vanlig. Det har vært mye nattevakter og overtid på henne de siste årene.

Det handlet nesten bare om Fredrik. For å være helt ærlig handlet det ikke om noe annet enn ham. Vi hadde mobilnummeret hans, og dermed fant vi lett hele navnet. Med både fornavn og etternavn var veien åpen. Tina satt med den bærbare i fanget og skuffet i seg is. Jogurtis med cookies. Jeg hang over skulderen hennes mens isen min smeltet i skålen. Han var nesten to år eldre enn meg. Han hadde kommet på fjerdeplass i en eller annen løpekonkurranse. Han spilte fotball. Vi fniste og så på hverandre for hvert nye funn. Noen spredte bilder. Han hadde spilt i skoleteateret, og på et par av bildene stod han i lang kappe og med hengebart. Han hadde gått på en skole i utkanten av byen, en skikkelig snobbeskole. Vi gransket Facebook-profilen. Han hadde vært kjæreste med en pen jente som het Anna. Han hadde flere venner enn Tina og jeg til sammen. Et par felles hadde vi, men de var begge av mine helt perifere bekjentskaper, ingen jeg kunne ringe til for å forhøre meg om ham. Nå gikk han på en videregående ikke så langt unna vår. Han hadde mange bilder inne på Facebook. Men ingen av dem var altfor kleine. For et par år siden hadde han posert med den obligatoriske pilsflasken i den ene hånden og en røyk i den andre. Han kroppet seg i badebukse. Han stod midt i en guttegjeng der alle gav fingeren til fotografen. Jo da. Litt barnslig. Men han hadde postet få bilder selv, de fleste hadde andre lagt ut og tagget ham i. Vi leste kommentarer: «Gratulerer med dagen, Freddie!» «Du er en genuin drittsekk.» «God tur til France!» Vi gikk helt tilbake til det første året han hadde vært på Facebook. Ingenting som bidro til at jeg ble mindre forelsket, snarere tvert imot.

Vi lagde middag, som endte opp som en slags omelett med enorme mengder ost. Det hadde gått omtrent tre minutter uten at noen av oss hadde nevnt Fredrik, og jeg tenkte at nå var Tina lei, og at det ikke var noe rart.

– Godt med så mye ost, sa jeg for å snakke om noe annet.

– Drit i osten, sa Tina. – Hva skal du ha på deg?

Vi planla alt. Sminke, hår, klær. Alle detaljer. Det måtte ikke se ut som om jeg prøvde for hardt, men jeg ville jo ta meg best mulig ut. Det aller første vi ble enige om, var at jeg skulle ha håret løst. Jeg vet at håret mitt er pent, det er tykt og langt, det er glatt og lyst som marengs. Jeg skulle låne Tinas grønne genser, og så dra innom meg selv for å hente yndlingsbuksen. Øredobber, farge på lipgloss, sko – alt var i boks i samme sekund som vi ble ferdige med å rydde og trykket på startknappen på oppvaskmaskinen. Hva skal du gjøre hvis han prøver å kysse deg? spurte Tina da. Og så snakket vi om det. Med skrekkblandet fryd, må man vel kunne si: – Tror du han kysser meg?

– Nja, jeg vet ikke.

– Men hva tror du?

– Nei, jeg vet ikke, svarte Tina. – Kanskje ikke første gangen.

– Og tenk om han ikke kommer, sa jeg.

– Klart han kommer, sa Tina.

– Tenk om jeg snubler på vei inn på kafeen.

– Det gjør du jo ikke.

– Tenk om han ikke liker genseren.

– Du er kjempepen uansett, sa Tina og gjespet. Hun knep sammen øynene og åpnet munnen på vidt gap: – Det kommer til å gå kjempefint.

– Men tenk om vi ikke har noe å snakke om, sa jeg.

– Den var verre, sa Tina, for hun visste like godt som meg at når jeg blir sjenert, agerer jeg østers. Jeg snurper igjen munnen, lukker meg inne i meg selv, tier. Eller enda verre: sier de mest idiotiske ting.

– Men da var det vel bare ikke meant to be, sa hun etter noen sekunder.

Vi lå i Tinas seng, lyset var slukket, og bare PC-skjermen på nattbordet flimret mot oss. Vi så egentlig på en episode av en amerikansk serie som vi hadde sett så mange ganger at vi ikke gadd å følge med. Vi lå tett inntil hverandre. Det ble langt mellom ordene. Til slutt sovnet vi.