Christine Otterstad

Historien om Maria

Christine Otterstad

Historien om Maria

Jeg husker fortsatt den dagen det ble sagt høyt. Påsken 2004. Vi var på en hytte i Nesbyen. Søsteren min med sin familie, foreldrene mine og jeg med min lille flokk: Mannen min Alf, minstemann Marcus på to – og fire år gamle Maria.

Været var slik vi hadde drømt om på forhånd, stemningen var god, alt lå til rette for en drømmepåske på fjellet. På selve påskemorgen satt søsteren min og jeg benket rundt frokostbordet sammen med våre arvinger, og tradisjonen tro malte vi påskeegg. Moren min romsterte nynnende en stund på kjøkkenet før hun tuslet stille bort til oss, nysgjerrig på hvordan kunstverkene ble. Både voksne og barn var så opptatt av malingen at vi skvatt litt da hun plutselig sto der. Ingen uvanlig hendelse, det er ikke farlig å skvette litt. Men jeg visste i det sekundet at dagen nå var ødelagt. Kanskje natten også.

Jeg reiste meg opp og tok en hylende fireåring i armene. Hun skrek og skrek, nærmest utrøstelig. Moren min sto lenge stille og så på at jeg forsøkte å roe henne. Så sa hun: «Du vet at dette ikke er normalt, Christine?»

«Ja, jeg vet det», sa jeg, og svelget gråten. Det var sagt. Boblen var sprukket.

Jeg satt meg inn på soverommet med Maria på fanget mens jeg vugget henne frem og tilbake. Jeg forsøkte å nynne beroligende og trygt, selv om halsen min var tykk som grøt. Mannen min, Alf, kom inn og satte seg ned på sengen ved siden av oss. Han så lei seg og rådvill ut.

«Vi må gjøre noe, Alf», sa jeg mens jeg begravde ansiktet i Marias lyse lokker.

«Ja, vi må gjøre noe.» Han reiste seg og tittet ut av soveromsvinduet og spurte lavt. «Men hva?»

Det var sånn det begynte. Prosjekt Maria. Hun var så redd, så nervøs. Hun så farer overalt. Jeg måtte hjelpe henne. Jeg måtte ta tak. Og det kunne likeså godt begynne en solrik påskemorgen over noen fargerike påskeegg.

Forord

Da jeg for noen år siden satt på badegulvet og gråt over det jeg følte var en låst situasjon, var det én setning som jaget gjennom hodet mitt igjen og igjen: «Er jeg den eneste mammaen i verden som opplever dette?»

Det var jeg ikke. Å være forelder til et barn med psykiske utfordringer er mye vanligere enn jeg ante. Problemet er at veldig få snakker om det. Psykiske utfordringer blir heller forsøkt tiet i hjel, i håp om at de da vil gå over av seg selv.

Som mamma har jeg ofte vært frustrert over manglende tilgang på hjelp. Jeg har savnet konkrete verktøy som kan brukes i hverdagen når målet ikke er å bli verdensmester eller toppleder, men bare å ha det bra med seg selv og kunne takle livets små og store krumspring. Det var dette som trigget meg til å utdanne meg til mental trener. Jeg ønsket å gi datteren min daglig tilgang til mentale teknikker, slik at hun kunne bygge seg opp og få en god psykisk helse. Noen måtte hjelpe henne, og det kunne like gjerne være meg.

Psykisk helse er temaet for denne boken. Hvorfor er god psykisk helse så viktig? Hva skjer om vi ikke har en god psykisk helse? Det er dette jeg vil fortelle om. Jeg vil fortelle historien om en jente som hele livet har vært preget av angst. Jeg vil fortelle om morens fortvilede kamp for å nå frem til denne jenta, for å nå frem i systemet og for å bli forstått av de nærmeste. Jeg vil fortelle om hvordan jeg som mamma og mental trener har jobbet bevisst for å bedre min datters psykiske helse. Og jeg vil vise hvordan målbevisst mental trening og fokus kan gi store resultater.

Én ting er helt sikkert, og det er at vi har alle vårt. Få mennesker går rundt i verden og er lykkelige og fornøyde hele tiden. De fleste av oss, unge som gamle, har sider vi føler hemmer oss i hverdagen, eller opplever situasjoner vi skulle ønske vi taklet på en bedre måte. Dette er uavhengig av om du har en psykisk diagnose, om du er en tøff leder, om du er en toppidrettsutøver eller om du bare er deg.

De siste årene har jeg vært så heldig å få jobbe med mange fantastiske mennesker. Noen har vært toppidrettsutøvere, noen har vært ledere og noen har vært «vanlige folk» som deg og meg. Alle disse menneskene har hatt ett intenst ønske: Å bli mentalt sterkere, altså å få en bedre psykisk helse.

Mange forbinder psykisk helse med å være psykisk syk. Men å ha god psykisk helse er like nødvendig – og naturlig – som å ha god fysisk helse. Uavhengig av om du sliter psykisk eller ikke, vil du få utbytte av å trene mentalt. Vi har alle masse å gå på. Jeg har fortsatt til gode å høre om noen som har blitt for mentalt sterke.

I denne boken har jeg flettet inn mentale teknikker og veiledning i fortellingen om Maria. På denne måten vil du ikke bare få høre historien om den tøffe reisen ut av angsten, men også få forslag til løsninger og konkrete mentale verktøy som jeg nå ser at kunne hjulpet Maria underveis, og som du eller din ungdom kan bruke selv.

Jeg vet ikke hvor mange ganger jeg, da jeg som frustrert mamma følte at jeg ikke strakk til, ønsket at jeg hadde noe konkret å forholde meg til. Jeg håper denne boken kan gi deg nettopp dette. Mitt ønske er å kunne gi deg det jeg selv savnet: Trygghet, mot og verktøy til å kunne stå støtt i deg selv.

Oslo, august 2017

Christine Otterstad