Sigríður Hagalín Björnsdóttir

Den avstengte
øya

Oversatt av Tone Myklebost, MNO

Til Gummi

No man is an Iland, intire of it selfe; every man is a peece of the Continent, a part of the maine; if a Clod bee washed away by the Sea, Europe is the lesse, as well as if a Promontorie were, as well as if a Mannor of thy friends or of thine owne were; any mans death diminishes me, because I am involved in Mankinde: And therefore never send to know for whom the bell tolls; It tolls for thee.

JOHN DONNE, 1579–1631,
SITERT I BEGYNNELSEN AV HEMINGWAYS ROMAN,
For Whom the Bell Tolls

FORORD

Hør på meg.

Vi er her. Vi er i live.

Vi er knyttet til hverandre med tusen ulike bånd; ord, stemmer, berøring, tekst, blod, sang, strenger, veier, trådløse meldinger. Iblant bare ved å se på den samme solen krabbe over himmelen, lytte til den samme melodien i radioen, nynne på den samme teksten, åndsfraværende, mens vi vasker opp tallerkenene etter middagen.

Det er dette som er å tilhøre et samfunn. Eller et land, eller menneskeheten. Hvor nå enn man velger å trekke linjen.

Og iblant skjer det noe som knytter oss enda tettere sammen, flytter oss nærmere hverandre. Bryllup, barnefødsler og dødsfall kaller familier sammen; katastrofer, krig og idrett forener nasjoner, får alle mulige slags mennesker til å gå i takt.

Enkelte ganger skjer det noe som sveiser hele menneskeheten sammen, forbinder alles skjebner, som om det har gått et rykk gjennom tyngdekraften og verden er blitt mindre, et øyeblikk, blitt nærere, og ethvert menneskebarn husker hvor det var da dette skjedde, da nyheten kom.

Og iblant blir verden så liten at den bare består av ett menneske. Én liten mann i en øde fjord.

SVANGI

Lyset bryter gjennom alt det grå, glitrer over fjellryggen og flyter som melk ned i fjorden. Det siste lammet er på vei ut og glir ned i fjæresteinene, det er rødbrunt som det forrige.

Faens dyr, å fare sånn ned til sjøen for å lamme, man skulle tro hun ville drukne disse stakkarene. Jeg skyller blodet av hendene i sjøen mens den vesle vakler mot spenen og det andre lammet. Ungene er spreke selv om moren er utsultet og elendig, den vesle starter en heltemodig kamp med tyngdekraften, skjelvende på de tynne bena, kjemper for livet på vei bort til spenen.

Tispen gjesper og legger seg frem over forbena, den er utmattet etter letingen. Jeg speider etter ravner og måker, andre ubudne gjester, frykter at de tar for seg av lammene hjemme ved gården. Vi må komme oss hjem.

Móra ser på meg med mistenksomme saueøyne, det finnes ikke et glimt av hverken takknemlighet eller velvilje. Hun er det beste dyret mitt, tar alltid føringen, de andre sauene følger henne blindt. Det lover ikke godt at hun ikke vil lamme hjemme, men farer ned i fjæra, som om hun har tenkt seg ut på havet midt under lammingen.

Jeg tar et lam under hver arm og går med lange skritt hjemover. Týra viser vei, og sauen følger brekende etter, men gir seg likevel tid til å stikke snuten ned i de bleke gresspirene. Våren er tidlig ute i år. Kanskje blir det en svikefull vår med frost frem i juni. Her er det lite å ta av.

Mildværet drypper fra fjorårsgresset, stien er blitt til et elvefar, en gang iblant høres høye bulder fra fjellsider og berghamrer når vinteren slipper taket i fjorden, snøskavler og kampestein styrter i sjøen. Hver gang tar hjertet mitt et hopp, og den morkne skrotten krymper seg av forskrekkelse – nå kommer de, nå har de funnet meg, faens jævlene.

Ikke ennå.

Rastløsheten har iblant jaget meg ut fjorden og opp fjellsidene for å se utover det lille kongeriket mitt, dette sultens golde odelssete, og forsikre meg om at det ligger godt bortgjemt mellom klipper og kjerr, denne øde gården som ingen ser ut til å ha bodd på i årtier, huset som en gang hadde et annet og mye lysere navn, men som nå heter Svangi, som på islandsk betyr sult. Navnet provoserer ikke skjebnen, jeg setter min lit til det.

Ingenting kaster skygge på klarværet, jeg ser ikke røyk noe sted, hører hverken hundeglam, menneskestemmer eller motorgny. Men stoler likevel knapt på det, og duddelidei, jeg piler opp til huset, som en rev til hiet, som en tangloppe under en stein, en fredløs med to stjålne lam. Dagslyset er en svikefull venn, men jeg kan umulig forbanne det etter denne svarte og endeløse vinteren.

Jeg slipper Móra og lammene ut på beitet til de andre, skal så gå inn. Jeg stopper opp i døråpningen, lukker øynene og trekker inn pusten, den stramme lukten i huset er rå og forunderlig oppmuntrende, fukt, talle og våt hund. Dørkarmen har en eller annen gang blitt malt hvit, men nå er den grå av elde, myk og buet å ta på, som en kvinnes arm, jeg stryker den på vei inn i huset. Det er en maner, en av tusen små uvaner som fyller tilværelsen min, gir meg selskap, eller nesten.

Åtte trinn ligger opp til avsatsen, i den gamle badstua, der dagboken venter meg på skrivebordet under det lille vinduet. Sidene er klamme og dekket med sand, 15. mai i dag, det er så godt som riktig. Skyfritt, vindstille, åtte svale grader. Móra fikk to rødbrune gimmerlam. Det kunne vært verre.

Jeg pakker teppene bedre rundt meg, henter vantene i skuffen og prøver å ikke se på den lille støpejernsovnen. Det er for lyst i været til å tenne opp, jeg kunne like gjerne sendt opp et nødbluss.

Det er ingenting å gjøre bortsett fra å skrive. Tenke tilbake og skrive, en gang i tiden kalte jeg meg selv for samtidens historieskriver og syntes liksom det var flott. Det kommer godt med, for derfor kan jeg nå skrive en krønike om det som har skjedd før, savne og sørge over det som var, få tak på fortiden, friske opp hvordan kontakten ble brutt, hvordan lyset svant, hvordan dette mørket senket seg.