Carol Wyer

Bursdagen

Oversatt av Unni Rom Stueland

PROLOG

FREDAG 24. JULI 2015

Barneskrikene skar gjennom luften og stakk seg gjennom trommehinnene til Elsa som kniver gjennom hjernen. Trangen til å kvele dem – alle sammen – var overveldende. Pokkers hodepine. Den hadde forvandlet henne til en åndssvak heks. Hun kjempet imot trangen. Hun kunne ikke tenke klart når hun hadde den grusomme hodepinen. Den visket vekk all fornuft, og det eneste hun hadde lyst til, var å stenge seg inne og gjemme seg under dyna til smerten ble håndterlig. Den var kommet oftere de siste seks månedene, og medisinen hadde ikke lenger den ønskede effekten. Hun ble nødt til å be om en større dose.

Legen hadde gitt henne diagnosen spenningshodepine, forårsaket av stress. Ikke akkurat overraskende med tanke på hva hun hadde vært gjennom det siste året.

På låven sloss to gutter om en lekedinosaur, og begge rev og slet i den av alle krefter, fast bestemt på å erobre plastgjenstanden. Tenk å fyre seg så voldsomt opp over noe som kostet tre pund på hobbybutikken. Elsa mobiliserte alt hun hadde av krefter og klappet for å få oppmerksomhet. Det siste hun hadde trengt var å ende opp med ansvaret for dagens bursdagsselskap: tjue overivrige fem- og seksåringer som raste febrilsk rundt, uten å ense noen av beskjedene hennes.

Bursdagsbarnet, iført babyrosa kjole med en stor mørkerosa nål med tallet seks festet på, og tykt, svart hår holdt på plass av glitrende rosa hårklyper, var den som sto bak all hylingen og skrikingen. Dette var Harriet Downings store dag, og hun hadde tenkt å melke den for alt den var verdt. Elsa klistret på seg et falskt smil og opplyste om at det var på tide å besøke barnebondegården. Hun ble møtt av flere skingrende skrik fra Harriets venner, alle sammen hyperaktive av for mye sukker og herjing på lekeapparater, og ivrige etter å kaste seg over dyrene i innhegningene like ved den spesialtilpassede låven som var samlingslokalet til Uptown besøksgård og hobbysenter.

Elsa Townsend var deleier og daglig leder, en rolle hun hadde tilegnet seg gjennom giftermålet og dernest skilsmissen fra Barney Townsend, som hadde etablert det som et hagesenter fem år tidligere, i mai 2010. Barney elsket planter og hagearbeid, men det var Elsa som så utviklingspotensialet og som brakte inn nye kunder – noen med evnen til å gjøre jobben uutholdelig slitsom – barn. Hagesentre tiltrakk seg bare én type menneske, sånne som elsker hagearbeid. Ved å bygge om noen av uthusene til innhegninger for dyr og arrangere bursdager i tillegg til hobbydager, hadde Elsa forvandlet stedet til en gullgruve. Jo større og travlere det var blitt, dess mer press ble forholdet deres utsatt for, og Barney trakk seg stadig oftere tilbake til drivhusene og plantefeltene sine, mens ekteskapet deres skrantet.

Tidligere i år hadde Townsend-paret til slutt gitt opp det mislykte ekteskapet og tatt ut skilsmisse. Elsa eide nå halvparten av forretningen, mens Barney hadde solgt sin del til Alistair Fulcher, en forutinntatt og breial bedreviter, og dermed var Elsa blitt tvunget til å jobbe sammen med en mann som hun knapt holdt ut med. Det var Alistairs feil at hun måtte arrangere bursdagsselskap på fridagen sin. Han hadde rotet til arbeidsturnusen, og tjuefem år gamle Donna, som skulle ha hatt ansvaret denne dagen, hadde klart å få fri til å besøke den syke bestemoren sin. Elsa snøftet. Syk bestemor. Hun var ikke født i går. Single Donna og den svært så gifte Alistair Fulcher hadde åpenbart et forhold. Hun hadde merket seg de hemmelighetsfulle blikkene de sendte hverandre på kontoret. Hvorfor skulle ellers Alistair plutselig ha annonsert at han var nødt til å dra til Nottingham og overlatt ansvaret til Elsa den dagen? Hun hadde bare to hjelpere, og den ene av dem, Janet, var opptatt annetsteds for øyeblikket. Elsa så seg om etter tjuefire år gamle Guy Noble, som hadde forsvunnet for å gjøre klar dyrene til besøket, og ennå ikke var kommet tilbake for å assistere henne. Å holde kontrollen over en stor barnegruppe og dyreunger krevde minst fire voksne, men hun hadde ikke flere enn tre i dag, og for øyeblikket hadde hun ingen anelse om hvor de to andre befant seg.

Barna løp til alle kanter. Noen hadde stoppet opp ved dragkampen som pågikk innerst i låven og sto og fulgte med og kom med oppmuntrende tilrop. To jenter hadde begynt å stå på hender opp mot veggen, mens en annen gruppe holdt på med å … Vel, Elsa klarte ikke helt å finne ut hva det var de drev med, men det gikk ut på og krype tett sammen og innimellom kaste seg skrikende rundt. Harriet Downing hadde forlatt hovedgruppen og sendte Elsa et blikk som skulle bety Hvis du ikke ordner opp i dette, skal jeg si til moren min at jeg hadde det skikkelig kjipt her. Elsa orket ikke tanken på å måtte betale Mrs. Downing tilbake eller måtte forklare hvorfor Harriet ikke hadde fått bursdagsfesten hun hadde ønsket seg. Moren hadde vært svært nøye med hvordan hun ville ha det og hadde hintet om at hun, dersom alt gikk bra, ville anbefale senteret til sitt store nettverk av mødre og venninner. Elsa ville vanligvis ikke tatt imot bestillinger på tjue barn uten at minst en eller to av foreldrene ble igjen for å hjelpe til – det var vanskelig å holde øye med alle de girede og kjeklende barna, særlig når de hadde spist, men Mrs. Downing hadde villet ha med hele klassen, og hadde insistert på at barna bare skulle settes av, så Elsa hadde motvillig gått med på det. Hun talte hodene deres raskt. Tjue. Som ved et trylletriks dukket Guy opp, og hun ga fra seg et lettelsens sukk.

«Se, der er Guy. Han skal ta dere med og vise dere det nye lammet vårt, Billy. Han er bare tre dager gammel. Hvem har lyst til å klappe ham først?» Hun skar en grimase av sin egen kunstig blide stemme. Det dunket i hodet. Hun skulle hente et par tabletter og skynde seg etter Guy.

«Jeg!» skrek alle på en gang, og hun krympet seg.

«Greit, greit,» lo Guy. Han var et naturtalent med barna. De lot til å like det store ærlige fjeset hans, det rufsete håret og de klumpete støvlene. Han lignet sikkert en vennlig kjempe for dem. Han ruslet av sted, og barna flokket seg rundt ham, øyeblikkelig stille. Hun pustet ut igjen og signaliserte at hun gikk en tur på kontoret. Barneflokken stimet ut av låven etter Guy. Akkurat som Rottefangeren, som lokket med seg landsbybarna, tenkte hun før det siste barnet forsvant av syne.

Elsa skyndte seg forbi stallen, hvor tre ponnier iført sløyfer og falske enhjørningshorn sto bundet i påvente av rideturene barna skulle på når de var ferdige med å klappe dyrene. Alle bursdagsselskaper begynte med mat og leker på låven: Sett hale på grisen, rødt lys og andre favoritter. Deretter var det tid for en tur rundt innhegningene til dyrene hvor barna ble oppmuntret til å holde eller klappe eller til og med mate dyrene, før de avsluttet med en kort ridetur på ponni rundt på området. Det var fint når de hadde sommerlam, og det var en bonus da Billy ble født.

Hun smatt inn på kontoret hun delte med Alistair, rotet rundt i vesken sin etter medisiner og stakk to tabletter i munnen. Nå dundret det så kraftig i hodet at hun knapt klarte å konsentrere seg om det hun gjorde. Hun tok en stor slurk av vannflasken hun hadde stående på skrivebordet, svelget hardt og ble sittende med ansiktet i hendene en liten stund. Dunkingen måtte gi seg litt før hun klarte å takle barna og rideturene. Guy ville klare seg noen få minutter uten henne. Janet ville hjelpe ham og sørge for at dyrene ikke bet eller stakk av. De to ville klare det sammen. Hun trengte en ferie. Kanskje hun skulle bestille en tur og overlate til Alistair å drive stedet. Det ville gitt ham en lærepenge. Han burde bidra mer, ikke alltid overlate det til henne. Pokkers Alistair.

Smerten begynte å gi seg, men hun hadde for lite energi til å reise seg og vende tilbake til selskapet. Guy ville si ifra om det oppsto noen problemer. Bursdagsselskaper! Det hadde vært en genistrek da hun kom på ideen. Hvert arrangement brakte inn en betydelig profitt, særlig når barna ba foreldrene om å kjøpe bondegårdsmodellene, kosedyrene eller noen av de andre hobbysakene som var tilgjengelig i butikken de måtte gå gjennom for å komme til utgangen. Hun lukket øynene, prøvde å spenne av i skuldrene og ønsket at Barney hadde holdt ut i både ekteskapet og jobben. De hadde jobbet godt sammen.

Tankene hennes fortsatte å fly, og hun fikk sjokk da hun så ned på klokka og innså at hun hadde vært på kontoret i nesten tjuefem minutter. Det var tid for rideturene, og så ville foreldrene komme for å hente barna. Etterpå skulle hun sette kursen hjemover selv. Tanken muntret henne opp, og hun ruslet ut på gårdsplassen igjen akkurat tidsnok til å se barna komme marsjerende ut, den første gruppen sammen med Guy, og den andre sammen med Janet. Stemmevolumet steg igjen da de fikk se ponniene.

«Enhjørninger!» skrek Harriet. Plapringen deres, som fra en bråkete stærflokk, ble høyere mens de fór i full fart mot stallen. Tjue barn. Nei. Nitten. Elsa talte igjen. Janet hadde bare ni i sin gruppe. Hun skyndte seg bort for å møte dem og trakk Janet til side.

«Janet, det mangler et barn.»

Janet ristet på hodet. «Nei, Guy og jeg delte dem opp da de kom inn i innhegningen for å roe dem ned. De var ganske giret. Han tok ti, og jeg tok ni.»

«Det var tjue barn.» Hjertet til Elsa hamret. Uttrykket i ansiktet til Janet fikk blodet hennes til å fryse.

«Kan dere stille dere opp på rekke?» ropte Janet. «Ikke rør ponniene. Husk på hva jeg sa i sted om å skremme dyrene. Vi vil vel ikke at noen skal bli bitt, eller hva?»

Stemmen hennes var rolig, men mens barna stilte seg opp på to rekker, begynte Elsas hjerte å slå raskere.

«Kan ikke bare jeg få lov til å klappe den?» spurte Harriet og gikk fra de andre barna i retning den første ponnien. «Det er min bursdag.»

«Om et øyeblikk, Harriet,» sa Elsa, litt for bestemt. Harriets underleppe skjøt ut, og hun ble blank i øynene. Mrs. Downing ville blitt svært lite blid om hun hadde fått vite at det dyrebare barnet hennes hadde fått skjenn, men Elsa brydde seg ikke om det for øyeblikket.

Janet snakket rolig og behersket. «Kan dere si meg hvem som ikke er her?»

Barna så seg forbauset rundt. En av dem – en jente med flettet hår og mellomrom mellom tennene – rakk til slutt opp hånden. Elsa husket at hun het Audrey – det samme som hennes egen mor. «Ava Sawyer er ikke her,» sa hun. «Hun gikk på do, men det er kjempelenge siden.» Det lød småprat blant noen av barna.

Harriet, som så misfornøyd ut fordi hun ikke lenger fikk all oppmerksomhet, åpnet munnen. «Hun driver alltid og går sin vei alene.»

Elsa ignorerte bemerkningen og henvendte seg til Audrey. «Hvorfor sa hun ikke ifra til meg? Jeg sa jo til dere at dere måtte si ifra om dere skulle på toalettet.»

«Hun sa at hun visste hvor det var. Du var opptatt med Freddie og Thomas. Hun klarte ikke å vente.»

Hjertet til Elsa hamret løs i brystet, og pusten gikk raskere. Hun hadde avverget en krangel mellom de to guttene som hadde sloss om dinosauren under bursdagen. Den ene hadde beskyldt den andre for å ha jukset da de lekte Sett hale på grisen. Hun hadde ikke lagt merke til at jenta forsvant ut av låven. Hun hadde hatt ansvaret, og hun hadde ikke sett at Ava Sawyer gikk. Hun måtte ha talt feil tidligere. Elsa svelget hardt. Dette var hennes feil. Et barn hadde gått inn på senteret alene og ikke kommet tilbake. Kanskje hun hadde gått seg bort inne i det digre lokalet og fortsatt var der. Hun håpet inderlig det. Alternativet var utenkelig.

Janet gikk for å lete på toalettene, i tilfelle hun var innelåst i en av båsene, eller syk. Barna som var igjen mistet interessen for Avas forsvinning og ble langsomt mer rastløse, sparket i steiner og mumlet misfornøyd fordi de ikke fikk gå bort til ponniene. Elsa kjente hvordan spenningen bygget seg opp igjen. Hun hadde ikke annet valg enn å la Guy leie de to første barna – Harriet og bestevenninnen Rainey Kilburn – av sted på en ridetur mens hun holdt øye med de andre. Janet kom løpende tilbake med bekymret ansikt og ristet på hodet. Hun ble fulgt av to ansatte fra hobbybutikken.

«Ingen der inne. Ted og Kristin har heller ikke sett henne.»

«Hvordan ser Ava ut?» spurte Elsa Audrey.

«Hun hadde på seg en gul kjole. Hun bruker briller.»

Hun husket henne; dukkeaktig med porselenhud, langt, lyst hår og sitrongul kjole som hang løst rundt den tynne kroppen. Det så ikke ut som om hun følte seg hjemme blant de andre barna, og hun trakk seg unna da de lekte leker, som om hun følte at hun ikke hørte til der.

Hun snakket lavt til Janet. «Gi beskjed til alle ansatte. Steng senteret, og etterlys henne over høyttaleranlegget.» Allerede mens hun uttalte ordene, fikk hun en vond følelse av at det kom til å bli nytteløst. Ava hadde vært borte i hele førti minutter, og hvis noen hadde funnet henne, ville de ha fulgt henne til kassene eller overlatt henne til en av de ansatte. Elsa så seg rundt på ansiktene foran seg og prøvde av alle krefter å mane henne fram.

«Har hun gått hjem?» spurte Audrey.

«Jeg tror ikke det,» sa Elsa. «Jeg tror at hun fortsatt er her.» Mens hun snakket, begynte foreldre med smilende ansikter å nærme seg gårdsplassen, og igjen hoppet hjertet hennes over et slag. Hun gjenkjente kvinnen, som hadde de samme fine ansiktstrekkene som datteren. Moren til Ava var kommet.

KAPITTEL EN

TIRSDAG 25. APRIL 2017

Tony Mellows snirklet seg forbi den enorme sumpen som ga seg ut for å være en byggeplass. Det pokkers været hadde vært imot dem helt siden de begynte på denne drittjobben. Værmelderne var en gjeng med tullinger. De hadde sagt at det kom til å bli tørt i dag, men her sto han, til anklene i gjørme, og regnet øste ned enda en gang. Det hadde regnet hele dagen. Han ristet på hodet for å kvitte seg med dråpene som satt fast i det tykke håret hans.

Det våte været tok aldri slutt, men en frist var en frist, og de var nødt til å få unnagjort gravingen. De nye eierne ville ha digre drivhus og moderne bygninger ferdigstilt til den store åpningen i juli, og selv om naturen prøvde å stikke kjepper i hjulene for dem, måtte de fortsette å rydde buskvekstene.

Han gjorde tegn til sjåføren av den store gravemaskinen som humpet bortover det vasstrukne jordet, med grabben klirrende og gyngende mens han jobbet seg over mot den andre siden. Bob, sjåføren, gliste bredt og mimet tilbake: «Dust.»

Den som var gjenstand for den nedsettende bemerkningen sto ved siden av Tony, upassende kledd i stålgrå dress, hvit skjorte komplett med mansjettknapper, og rødt slips. Han snakket til Tony. «Nå, når tror du at dere kommer til å begynne å sette opp de nye bygningene?»

Neil Linton holdt en paraply med Poppyfields hagesenter-logoen over det velfriserte hodet. Han var øverstkommanderende på dette prosjektet, men så ut som han kunne komme til å gå i bakken av slag eller hjerteinfarkt hvis de ikke leverte i tide. Han så både sleip og forpint ut på samme tid, som om han hadde et kronisk angstanfall. Han tok et dypt trekk av sigaretten – den tredje siden han kom samme ettermiddag – og knipset den ned på den gjennomvåte bakken. En tynn strime blek, sølvgrå røyk steg opp fra sneipen, men Neil kikket ikke ned. Blikket hans var festet på graverne som ryddet området. Poppyfields, en diger hagesenterkjede, hadde nylig overtatt Uptown besøksgård og hobbysenter, og hadde planer om å utvide ved å ta i bruk den delen av eiendommen som lå på baksiden. Det var Neils jobb å sørge for at dette ble gjort, og det snart.

Tony gryntet et svar, men det forsvant i bråket fra den klirrende grabben og regnet som plasket ned på paraplyen. Han var vant til at folk brølte til ham og maste på ham om å bli ferdig i tide. Saken var den at dette var en våt og gjørmete dag, og selv med maskiner av ypperste klasse og erfarne arbeidere, kunne de ikke utrette mirakler. De hadde klart å fjerne slyngplanter og gammelt buskas og rydde jordet, men hvis været fortsatte å være like dårlig som dette, ville dato for ferdigstillelse måtte utsettes i minst to uker. Å bygge fundament på gjennomvåt grunn kom ikke til å la seg gjøre.

Neil prøvde å snakke fornuft med Tony, som hadde et ansiktsuttrykk som var mildt sagt skremmende. «Jeg skal være ærlig. Vi har litt å gå på hva datoen angår, men vi tåler ikke særlig mye mer forsinkelser. Vi er nødt til å få dette opp og på plass og begynne å tjene penger så fort som mulig. Jeg trenger vel ikke å minne deg på at det i kontrakten står uttrykkelig …»

«Jeg vet hva som står i kontrakten.» Tonys stemme lød som en lav knurring. Helvetes kontrakt. Han forbannet dagen da han gikk med på den korte tidsfristen. Hvis de ikke overholdt den, ble han nødt til å si fra seg noe av betalingen – en stor bit – og det hadde han ikke råd til. «Vi jobber jo, eller hva? Den er over fire på en møkkadag, og vi jobber alle sammen. Vi kommer til å bli ferdig i tide.»

Neil nikket, selv om ansiktet hans var like uttrykksløst. Mobilen ringte, og han unnskyldte seg og gikk for å ta den, og overlot til Tony å sjekke fremgangen. Hele byggeplassen var åtte hektar – omtrent åtti mål – stor, og over halvparten var allerede bebygd. De resterende målene skulle utvikles. Det var ingen liten jobb, men om værgudene hadde vært snillere, ville de ha kommet mye lenger i prosjektet.

Brått ble det oppstuss med armer som veivet og roping fra en av mennene som hadde overvåket graverne.

«Hei! Stans!»

Bob, en av karene som hadde jobbet lengst for Tony, stanset motoren og ropte tilbake til mannen på bakken. Det hadde skjedd noe alvorlig.

«Faen!» sa Tony. Hvis de hadde gravd seg gjennom en nedgravd elektrisk kabel, kom det til å bli et helvete. Han trampet bort, og straks sank støvlene ned og sugde seg fast i gjørma.

Maskinene var stilnet nå, og Bob hadde klatret ut av pickupen og gått bort til mennene som sto på bakken. Han fikk øye på Tony og ropte. «Sjef! Her borte.»

Oppstyret tiltrakk seg Neils oppmerksomhet, og han avsluttet samtalen og så på at Tony gikk bort til arbeidskarene og satte seg på kne. Regnet knatret på paraplyen mens han så på det han hadde foran seg. Tony reiste seg, ristet på hodet og lot hånden gli gjennom håret før han klappet Bob på ryggen. Han løftet mobilen opp til øret. Mennene trakk seg tilbake fra stedet og ble stående stive som statuer med bøyde nakker, uvillig til å se på det de nettopp hadde funnet.

Tony småløp tilbake til Neil, og stemmen hans ble stadig tydeligere etter hvert som han nærmet seg mannen. «Ja. Øyeblikkelig. Ja. Den gamle Uptown besøksgård og hobbysenter.»

Neil rynket pannen da basen saktnet farten. «Jaha, hva i helvete er det som foregår nå? Hvorfor har dere stanset maskinene? Det var sjefen jeg snakket med nå nettopp, som ville vite hvor langt dere var kommet, og han er ikke videre fornøyd med alle forsinkelsene. Du forstår hvor viktig dette er. Hvis dere ikke overholder fristen, blir vi nødt til å benytte oss av klausulen i kontrakten.»

Tony så på mannen med forakt i blikket. «Dette kan jeg ikke gjøre noe med. Benytt deg av hvilken klausul du vil, men vi kan ikke fortsette å grave. Vi har gravd fram et lik. Det blir ikke mer graving, ikke i dag.»

«Jeg bryr meg ikke om at Ben Lincoln har sånne,» sa politiførstebetjent Natalie Ward og ignorerte uttrykket i ansiktet til den femten år gamle sønnen sin. «Du har ikke bursdag før om tre måneder, og du har allerede et par helt fine joggesko.»

«Pappaaa,» sutret Josh.

«Det nytter ikke å dra meg inn i dette,» sa David. «Jeg er ikke hovedforsørger lenger.»

Ordene hans, og den bitre tonen som akkompagnerte dem, skar inn i Natalie. Hvis hun ikke håndterte dette skikkelig, kom de til å ende med kjekling – enda en meningsløs krangel om penger og karriere – og hun orket ikke det igjen.

«Hør her, hvis du fortsatt vil ha dem når du har bursdag, skal jeg tenke på det da, men du vet hvordan du er, Josh. Nike Air Force eller hva, du kommer til å være lei av dem om noen uker, og da vil du ha noe annet. Se hva du tenker om en måned eller to,» sa hun fornuftig, og prøvde å holde på det muntre tonefallet mens hun unnlot å kikke i retning ektemannen. Han kom ikke til å være til hjelp, der han satt med armene i kors, rynket panne og furteleppe, slik han hadde gjort de siste ti minuttene. Herregud! Noen dager var det som om hun bodde sammen med tre hormonelle tenåringer. Alt hun trengte nå, var at tretten år gamle Leigh dukket opp og begynte å klage over skolen eller vennene eller den ikke-vegetariske gryteretten Natalie laget til middag, og så ville hun være klar for innleggelse på nærmeste galehus.

Hun løftet en hånd for å signalisere at samtalen var over og lot det drepende blikket til Josh skylle over seg. Det fungerte. Han trampet av sted ovenpå og smelte igjen døren til rommet sitt.

«Vi kunne tatt oss råd til de joggeskoene,» begynte David.

Hun gikk til angrep. «Men i helsike heller, David, du vet hvor mye gjeld vi har. Vi er fortsatt nødt til å betale denne månedens kredittkortregning og det jævla huslånet.»

Underleppen hans brettet seg enda lenger ned. Hun stakk skjeen ned i gryten og smakte på den. Hun kunne ikke fortsette å skylde på David for vanskelighetene de hadde havnet i. Dessuten måtte en av dem være tilgjengelig for ungene, som han ofte minnet henne om. Hun var ikke alltid tilgjengelig når de trengte henne. Han tilbrakte i det minste mesteparten av tiden hjemme.

Josh var den eldste og mest ryddige av de to barna deres, og den man vanligvis kunne stole på til å roe ned de vanskelige situasjonene som oppsto stadig oftere etter at Leigh fylte tretten. Han var en grei gutt, og hun skulle gjerne ha gitt ham et par nye joggesko, men hun måtte forholde seg til realitetene, og Davids jobb som frilansoversetter dekket knapt nok det de brukte til mat hver uke. Hvis det ikke hadde vært for jobben hennes som politiførstebetjent i Samford-politiet, ville de ha ligget forbasket tynt an.

Hun la lokket på gryten og satte den inn i ovnen igjen. Noen kjøkkengudinne var hun ikke. «Jeg kunne jobbe litt overtid,» begynte hun.

«Å, for helvete, Natalie. Ikke gjør dette mot meg.» David reiste seg i én rask bevegelse.

«Ikke gjør hva?» spurte hun, men hun visste det allerede. At David mistet jobben som oversetter for advokatfirmaet hvor han hadde jobbet i tjue år var noe av det verste som kunne skjedd. Han hadde ikke klart å finne seg en ny jobb som den, og hans eneste mulighet hadde vært å jobbe som frilanser. Problemet var at i den digitale tidsalderen var kompetansen hans mindre etterspurt, og det hadde vist seg umulig å finne noen ny stilling. Han mislikte at Natalie var deres eneste håp om å beholde taket over hodet. Stoltheten hans hadde fått seg en voldsom knekk, og selv om hun prøvde å si noe annet, at det ikke spilte noen rolle, at han var akkurat like nyttig som hjemmeværende far, kjente de begge sannheten – det slet og tæret på ham. David var bare ikke god til å spille annenfiolin.

«Lyst på noe å drikke?» spurte hun for å gjenopprette freden.

«Klokka er ikke engang seks.»

«Bare ta. Det står litt vin i kjøleskapet. Gryten kan vente. Josh vil sikkert ikke spise ennå, han trenger å roe seg ned litt. Vi kan gi ham de hersens joggeskoene som en bursdagsgave på forskudd hvis du tror det er det han virkelig ønsker seg.»

«Det handler om å være kul, Natalie. Han trenger det. Det er ikke lett for ham å passe inn.»

«Ja. Jeg vet det.» Ansiktet hennes myknet. Josh var en super gutt, men han hadde sitt å streve med – han brukte tannregulering for å rette ut tennene, og den siste tiden hadde han fått høre det av klassekameratene, som ertet ham ustanselig. Ungdommer trengte et eller annet som gjorde at vennene respekterte deg. For Josh var det å være trendy i klesveien som ga ham selvtillit, ikke å ha de siste dippeduttene og den nyeste smarttelefonen. Natalie tenkte at det var synd at det at han var smart ikke ga ham bedre selvtillit – han var en gløgg gutt.

David virket tilfreds med svaret hennes.

«Nå, vil du ha et glass vin?» spurte hun igjen.

«Greit. Bare ett. Jeg har et manus å oversette for en kunde som helst skulle hatt det i går.» Han strakte seg og gjespet. Det var signalet om at den anspente stemningen mellom dem var glidd over.

Hun sendte ham et smil. Oversettelsen var nok ikke en så stor greie som han ville ha det til, men det sa hun ingenting om til David. Han trengte å føle at det var bruk for ham.

Hun snudde seg mot kjøleskapet og tok ut den avkjølte flasken hvitvin. Idet hun gjorde det, ringte mobilen på kjøkkenbenken. Det var jobben.

Davids munn trakk seg ut i en tynn strek, og ansiktsuttrykket hans endret seg. «Du får vel ta den,» sa han og gikk ut av kjøkkenet.

«David,» ropte hun, men det var for sent. Han hadde gått inn på arbeidsrommet sitt. En tung bassrytme kom sigende ut fra rommet til Josh og vibrerte nedover trappene. Han hørte på musikk på full guffe. Hun tok telefonen med én finger i øret for å stenge støyen ute.

«Natalie, det er Aileen.»

Stemmen hadde et syngende tonefall og en myk irsk aksent, og det var vanskelig å fatte at den tilhørte politioverbetjent Aileen Melody. Aileen hadde kanskje en mild stemme, men hun var en av de tøffeste politifolkene Natalie kjente – en balleknuser som hadde steget i gradene i superfart takket være tiden i London-politiet, hvor hun først hadde jobbet i sedelighetspolitiet og deretter ledet enheter i kampen mot terrorisme. Når Aileen ringte, var det alltid dårlige nyheter.

«Hva er det, Aileen?»

«Jeg ringer deg fordi du var involvert i etterforskningen av Olivia Chester-saken.»

Natalies kjente blodet fryse til is i årene da saken hun fikk tildelt i 2015 ble nevnt. Den hadde ikke fått noen lykkelig slutt.

«Jeg vil gjerne bruke din ekspertise i denne saken.»

«Har du funnet et lik?»

Aileens taushet sa henne alt hun trengte å vite.

«Når?» spurte hun.

«For en time siden. Det har ikke skjedd nå nylig. Patologen mener at liket har ligget på stedet i et par år eller så. Det er en ung person.»

«Hvor gammel?»

«Vanskelig å si for øyeblikket.»

Natalie blunket unna minnene fra forrige gang hun så liket av et barn og svarte. «Jeg kommer. Jeg drar nå.»

Mens hun hentet drapsvesken – med utstyret hun trengte for å samle bevis fra åstedet – i entreen, kom David ut av arbeidsrommet. Pannen hans var rynket av ubesvarte spørsmål, og han betraktet henne i taushet mens hun hentet jakken og bilnøklene.

«Gryteretten er ferdig om et kvarter.»

Han nikket til svar, og idet hun åpnet døren, åpnet han munnen som om han skulle til å si noe. Hun smatt ut mens hun tenkte på det som lå foran henne. Hun merket at det var noe han ville, og snudde seg raskt, men David lukket munnen og stengte døren etter henne. Hva det enn var han hadde tenkt å si, var det for sent nå.

Natalie trykket på bilnøkkelen, åpnet bildøren og gled inn i bilsetet. Hun hvilte håndflatene på det kjølige skinntrukne rattet. Et barn. Hun var nødt til å få det til denne gangen. Det var mer enn hennes liv var verdt, om hun skulle gjøre den samme feilen om igjen.