Sandie Jones

Ingen å stole på

Oversatt av Ola Bjønness Karlsen

Til Rob

Som lærte meg å tro at alt er mulig

PROLOG

Hun så på meg med ektefølt varme i blikket, som om hun stolte fullt og helt på meg, og et øyeblikk trodde jeg at jeg ikke kunne fullføre det.

Men så husket jeg hva hun hadde gjort, og følte meg med ett rolig igjen. Det man gjør, får konsekvenser, og hun fortjener alt hun har i vente.

Tillit er en pussig ting; det tar så lang tid å bygge den opp, og likevel blir den knust på et sekund.

Hun burde ikke stole på meg – det vil koste henne livet.

Del 1

Nåtid – Alice

1

«Vi skal dra nå, Sophia!» roper jeg fra gangen. «Livvy, hvor er leksene dine?»

Hun stønner og skynder seg til kjøkkenet. «Jeg trodde du hadde lagt dem i bagen min.»

«Jeg er moren din, og ikke slaven din. Og dessuten er du åtte år nå, så du må ta mer ansvar.» Jeg er irritert, men når sant skal sies, pakker jeg gjerne skolevesken for henne i ti år til hvis det innebærer at jeg kunne beholde babyen min som tilsynelatende har forsvunnet på et blunk. Hvordan hadde jeg klart å miste all den tiden?

«Her,» sier hun. «Har du sett badehetten min?»

«Olivia! Å, for guds skyld, er det svømming i dag?»

Hun stikker den ene hoften ut til siden og hviler hånden på den andre, med all nesevisheten til den femten år gamle søsteren. «Eh, ja, det er onsdag.»

«Skynd deg opp på rommet og se etter i øverste skuff. Jeg teller til fem, og da må du være nede igjen. Sophia, vi drar nå!» roper jeg på slutten av setningen.

Jeg aner ikke hva den eldste datteren min driver med der oppe. For hver dag som går, ser det ut til at det tar fem minutter lengre tid å rette ut håret, stryke den svarte kajalen under øynene, blåse opp leppene med lip-plumper eller hva ellers det er hun bruker. Hun ser absolutt nydelig ut når hun til slutt dukker opp, men er alt det der egentlig nødvendig for å gå på skolen?

«Jeg finner den ikke!» roper Olivia.

«Vi er sent ute!» roper jeg før jeg peser meg opp trappen. Jeg merker at det strammer seg i brystet som en spent fjær, der jeg roter desperat rundt blant truser og sokker. «Hvis jeg finner den her …» sier jeg uten å fullføre setningen, for jeg er ikke helt sikker på hva det er jeg truer med. «Hadde du den på deg sist uke?»

«Ja,» sier hun lavt, klar over at jeg er i dårlig humør.

«Ja vel, husker du om du har tatt den med deg hjem?»

«Ja, helt sikkert,» sier hun skråsikkert og vet at ethvert annet svar ville ha fått meg til å eksplodere.

Spenningen i brystet slipper taket idet jeg får øye på den matte badehetten i det innerste hjørnet i skuffen. «Herlig,» sier jeg lavt, før jeg tilføyer mens jeg løper ned trappen: «Livvy, du er virkelig nødt til å våkne. Sophia, vi setter oss i bilen.»

«Jeg kommer!» roper hun indignert tilbake, som om hun allerede har sagt det tre ganger. Men hvem kunne vel egentlig vite det, så høyt som hun hadde musikken på?

Hun setter seg i passasjersetet i bilen og trekker straks ned solskjermen for å se seg i speilet idet vi kjører.

«Har ikke du nettopp brukt den siste timen på å gjøre det der?» spør jeg.

Hun akker seg og slår skjermen opp igjen på en så demonstrativ måte som det er mulig.

«Når kommer du hjem i kveld?» spør jeg da jeg ti minutter etter lener meg over og setter frem kinnet. Hun kysser det motvillig, og det er noe hun bare så vidt har begynt å gjøre igjen, siden vi inngikk en avtale om å parkere litt lenger unna skolen.

«Det er et repetisjonskurs i matte, så jeg kommer sannsynligvis til å gå på det,» sier hun. «Hva er det til middag?»

Vi har nettopp spist frokost, det er minst fire timer til lunsj, og hun vil vite hva vi skal ha til middag? Jeg tenker gjennom hva vi har i kjøleskapet. Det er ikke særlig oppløftende. Jeg kan kanskje klare å lage en pastarett.

«Hva har du lyst på?» spør jeg og smiler.

Hun trekker på skuldrene. «Ikke tenk på det. Noe godt, kanskje?»

Jeg trekker henne inntil meg og kysser henne på hodet. «Av sted med deg. Jeg stikker innom Marks and Spencer hvis jeg får tid.»

Hun smiler og går ut av bilen. «Ses, dumma.»

«Ha det,» fniser lillesøsteren fra baksetet.

Jeg ruller ned vinduet idet vi kjører forbi henne, og roper til henne, men hun har allerede fortapt seg i telefonen, og verken ser eller hører noe som helst omkring seg. «Se opp,» sier jeg taust til henne. «Man kan aldri vite hva man går glipp av.»

Olivia og jeg jogger inn på skolen, og det er ikke lett med disse hælene. «Glad i deg,» sier jeg idet hun løper av sted uten å se seg tilbake for å spille nettball på lekeplassen.

«Kan jeg få et ord med deg, Mrs. Davies?» roper miss Watts fra den andre enden av lekeplassen. Jeg unngår å se henne inn i øynene. Jeg har ikke tid til dette. Jeg ser på klokken så hun skal skjønne at jeg har dårlig tid.

«Beklager, det tar ikke lange tiden,» sier hun. «Kan du bli med meg inn i klasserommet?»

Jeg ser på klokken igjen. «Jeg er sent ute, kan vi ta det her?»

«Selvsagt. Det er bare det at …» Hun ser seg stjålent omkring, men det er såpass tidlig at det ikke er for mange andre foreldre innenfor hørevidde. «Det er bare det at vi hadde en liten episode i går, på lekeplassen.»

Hjertet gjør et byks, og jeg merker at jeg hever et øyenbryn. «Hva slags episode?» spør jeg og tvinger meg til å bevare roen.

Læreren legger en beroligende hånd på skulderen min, selv om det føles som alt annet enn akkurat det. «Å, det er ikke noe alvorlig,» sier hun. «Bare noe ugreie mellom noen av jentene.» Hun himler med øynene. «Du vet jo hvordan jenter kan være.»

«Var Olivia innblandet i det?» spør jeg.

«Tydeligvis. Det var bare noen stygge ord som ble slengt omkring, og Phoebe Kendall sier at Olivia truet med å ikke ville leke med henne mer. Jeg er sikker på at det ikke var mer enn vanlig lekeplasskrangel, men Phoebe ble litt lei seg av det.»

Det kan jeg lett tenke meg at hun ble. «Olivia sa ikke noe om det i går kveld. Snakket du med henne?»

«Jeg hadde en liten prat med henne i går,» sier hun og ser seg om igjen før hun fortsetter med dempet stemme: «Det er bare det at det ikke er første gang Olivia har vært innblandet i en slik krangel.»

Jeg ser på henne, mens jeg prøver å finne ut hva som skjuler seg i hodet hennes. «Å,» er alt jeg klarer å få frem.

Miss Watts lener seg tettere inntil meg. «Hun er vanligvis et muntert og sprudlende barn, ivrig etter å være venner med alle, men de siste ukene …»

Jeg ransaker hjernen og lurer på hva som har forandret seg. «Jeg skal snakke med henne og høre hva som foregår.»

«Kanskje det kunne være kjekt å komme inn og ta en liten prat,» sier hun og legger hodet på skakke. Det nedlatende smilet minner meg om en psykolog jeg gikk til en gang. Vedkommende ba meg lukke øynene og forestille meg at jeg lå på en øde strand, med solen som varmet meg, og de små bølgene som slo blidt mot føttene.

Jeg hadde ikke gått tilbake. Det fungerte ikke å behandle meg som enn femåring den gangen, og det kom absolutt ikke til å gjøre det nå.

«Jeg vil gjerne snakke med deg og Mr. Davies etter skolen i dag hvis det passer?» fortsetter miss Watts.

«Nathan … Mr. Davies er dessverre på forretningsreise. Han kommer hjem i ettermiddag.»

«Ah, greit, kanskje en annen gang,» sier hun. «Jeg er sikker på at det ikke er noe å bekymre seg for, bare noe vi må holde øye med.»

«Selvfølgelig,» sier jeg, før jeg snur på hælen og går rett på en gruppe jenter som hoppet paradis. «Jeg skal snakke med henne i kveld.»

Jeg ber de misfornøyde barna om unnskyldning idet jeg lister meg over de fargerike tallene som er malt på asfalten.

«Ser ikke du litt for pyntet ut på denne tiden av døgnet!» roper Beth idet hun stryker forbi meg i joggesko og treningsklær med datteren Millie på slep. «Hei, søta,» sier jeg til den gretne åtteåringen. «Hva skjer’a?»

«Hun forsov seg,» svarer Millie idet hun himler teatralsk med øynene mot moren. «Og nå må alle vi andre også svi for det.»

Beth snur seg og rekker tunge til oss. «Jeg skal bare levere denne lille madammen, så slår jeg følge med deg.»

Jeg kakker en finger på klokken. «Jeg er sent ute,» sier jeg til henne. «Vi ses senere.» Men hun har allerede gått for å levere Millie på lekeplassen. Jeg begynner å gå, men vet at det bare er snakk om sekunder før hun er ved siden av meg.

«Nå, hvor er du på vei siden du er så oppstaset?» spør hun, dels bebreidende, idet hun tar meg igjen. Jeg ser på det svarte skjørtet mitt – jo, det er litt stramt. Og den røde toppen er kanskje litt vel utringet. Men jakken dekker meg litt bedre til. Plutselig slår det meg hva miss Watts kan ha tenkt, så jeg trekker den igjen.

«Må jeg være på vei til noe bestemt for å prøve å se bra ut?» sier jeg med en latter, men tanken på Olivia gnager fortsatt i hodet.

«Alt annet enn pyjamas eller treningstøy er unormalt på denne tiden av døgnet,» sier Beth. «Så ja, at du ser sånn ut, mens vi alminnelige dødelige ikke engang har rukket å pusse tennene, er virkelig ikke rettferdig, og det burde absolutt ikke være tillatt.»

«Det er bare det vanlige arbeidsantrekket,» sier jeg. «Ikke noe spesielt.»

Jeg rødmer, og hun hever øyenbrynene. Hvem er det jeg prøver å lure?

«Jeg tror på deg, selv om tusen andre ikke ville ha gjort det,» sier hun og blunker til meg.

Jeg smiler, selv om jeg kjenner at det brenner i kinnene. «Hørte du noe om at jentene ble uvenner i går?»

Hun ser forfjamset på meg og rister på hodet. «Nei, hvorfor det, hva skjedde?»

«Miss Watts fortalte meg nettopp at noen av dem hadde et lite sammenstøt. Det ser ut til Phoebe og Livvy var innblandet i det. Jeg lurte bare på om Millie hadde sagt noe om det til deg.»

«Nei, men jeg kan spørre henne hvis du vil.»

«Det er nok best å ikke gjøre for stort nummer av det for øyeblikket,» sier jeg. «Jeg venter og ser om Livvy sier noe om det.»

«Greit. Du er fortsatt klar til i morgen kveld?»

«Absolutt! Nathan kommer tilbake i dag og vet allerede at han har barnevakttjeneste.»

«Det er sånt jeg liker å høre,» sier hun og ler. «En mann som kjenner plassen sin.»

«Hvor har du lyst til å gå?» spør jeg. «Bort til vestkanten, eller vil du bli i hjemtraktene? Det er et nytt sted som nettopp har åpnet i Soho. Nathan dro dit med en kunde og var veldig begeistret for det.»

«Samme for meg, vi kan prøve det. Men når det er sagt – jeg får ikke lønning før om tre dager, så hvis det er dyrt der, får jeg ha det til gode til etter lønningsdagen.»

«Ikke tenk på det, jeg spanderer,» sier jeg og ser hvordan hun får smale øyne et øyeblikk. Jeg biter meg i tungen og skulle ønske jeg kunne trekke ordene tilbake. Jeg avskyr tanken på at hun skal tro jeg er nedlatende, men jeg vil virkelig hjelpe henne. Det tar litt tid før hodet tar igjen munnen og skjønner at hun kanskje ville sette pris på en mer konkret håndsrekning enn et overpriset måltid på en fancy restaurant.

«Ikke vær tåpelig,» sier hun slutt, og jeg trekker et lettelsens sukk. «Kan vi ikke bare ta en pizzakveld i morgen og dra på byen i neste uke?»

«Høres ut som en bra plan,» sier jeg.

2

«Nå, satser vi på burgunderrødt og gyllent i dagligstuen i Belmont House?» spør jeg teamet omkring meg mens de ser på idékartene de har foran seg.

«Jeg har tegnet noen skisser med kongeblått, med hvite detaljer,» sier Lottie, juniordesigneren vår, mens hun tygger fraværende på enden av en blyant. «Men det ser ikke på langt nær så dekadent ut som burgunderrødt.»

«Flott,» sier jeg og samler sammen de løse arkene jeg har strødd utover bordet i løpet av møtet. «Da legger vi frem dette for dem og hører hva de syns. Er det noe annet?»

«Jeg har bare noen spørsmål om regnskapene,» sier Matt, «men de kan vente til Nathan kommer tilbake fra Japan.»

Jeg ser på klokken og puster raskere. «Han skal lande den neste timen eller så, hvis alt går etter planen. Hvis han kommer tidlig nok, kan det hende han stikker innom. Er du sikker på at det kan vente til i morgen hvis han ikke rekker det?»

«Ja, selvsagt,» sier Matt. «Det er ikke noe som haster.»

«Greit, så hvis det er alt?» spør jeg og ser meg om på de nikkende hodene.

«Kan jeg få et raskt ord med deg?» sier Lottie, som blir værende mens resten av teamet er på vei ut.

«Så klart,» sier jeg med et smil. «Hva er det snakk om?»

«Jeg bare lurte på om jeg kunne bli med deg på møtet i Belmont House i morgen.»

Jeg tenker over det et øyeblikk.

«Det er bare det at jeg har en masse ideer, og jeg tror virkelig at jeg har noe å bidra med.» Hun ser på meg, med munnen på vidt gap av fadesen hun tror hun har begått. «Ikke at det er noe galt med det som allerede er lagt frem,» sier hun raskt. «Der er alt på plass og enda litt til, og så har du knyttet pakken inn med gullsløyfe og satt Alice Davies’ kjennemerke på den …» Hun plaprer i vei, og jeg venter med hevede øyenbryn.

«Det er klart du kan være med,» sier jeg da hun tar en pause for å trekke pusten. «Du kan faktisk lede møtet, hvis du vil.»

Det glipper et ufrivillig hikst ut av henne, og jeg later som om jeg ikke hører det, selv om det får meg til å smile.

Jeg kan ikke la være å forundre meg over hvor langt hun har kommet på den korte tiden hun har jobbet her. Hun var så stille som en mus da hun begynte å jobbe for AT Designs, og klarte så vidt å se folk inn i øynene. Jeg husket at jeg spurte henne på jobbintervjuet hvor hun så seg selv om ti års tid, og hun hadde hvisket forsagt: «I stolen din.» Kontrasten mellom adferden og ordene hadde nesten fått meg til å sprute ut kaffen. Hun hadde fått jobben bare på grunn av det. Hun hadde vært nesten stum i en uke, bare nikket og ristet på hodet alt etter som, men jeg visste at hun hadde mer på lager. Jeg hadde sett det, selv om Nathan nektet å tro på meg.

«Jeg må bare fortelle deg at du ansatte feil søker,» hadde han sagt over middag etter den andre dagen hennes. «Vi trenger en som har noe ved seg – hun kommer ikke engang til å klare å ha noe med kundene å gjøre.»

Jeg hadde smilt og ristet på hodet. «Hun er ung og sjenert, men hun er ambisiøs i det stille og har teft for interiørdesign. Hun minner meg om en jeg kjente en gang i tiden.»

Han hadde smilt bedrøvet. «Jeg gir henne to uker.»

Et halvt år senere har hun for alvor kommet ut av skallet. Hun er ikke bare i stand til å ha med kundene å gjøre, men jobber med ett eller to små prosjekter på egen hånd.

«Jeg vil ikke si: ‘Hva var det jeg sa?’,» hadde jeg hvisket til Nathan da hun la frem ideene hun hadde til et nytt restaurantkonsept vi jobbet med sist uke.

«Viktigper.» Han hadde smilt uten å ta det blå blikket fra Lottie.

Jeg kunne ikke nekte for at jeg følte en liten tilfredsstillelse ved å ta innersvingen på Nathan. Den godmodige konkurransen var en del av dem vi var, enten det var på jobben, når vi spilte tennis eller hadde mimelek med jentene. Men det jeg først og fremst følte, var lettelse over at Lottie hadde vist seg å være en protesjé som kunne ta noe av presset fra meg. Nathan var, er, en mester i å holde den forretningsmessige delen av selskapet i gang. Det går bedre nå enn det har gjort noensinne. Men før Lottie kom inn i bildet, hadde jeg vært den eneste kreative, og det å ha en å falle tilbake på, en som kunne ta av for noe av trykket, hadde ført til at jeg sover litt bedre om natten.

Selv om han ikke er en som vedgår et nederlag, er det åpenbart at Nathan skjønner at det er til stor nytte å ha Lottie på laget, for rett før han reiste til Japan, hadde han kjempet for at hun skulle få lønnsforhøyelse.

«Hun er verdt sin vekt i gull,» hadde han sagt da han sto i entreen med reisevesken i hånden. «Du skulle ha sett henne på møtet med Langley Kitchens. Hun hadde fått dem til å spise av hånden sin.»

«Eh, det trenger du ikke å si til meg,» hadde jeg sagt med en latter. «Det var jeg som sa det til deg, som du husker.»

«Hvis jeg hadde tenkt på det før, hadde jeg bedt henne om å bli med meg til Japan.»

«Virkelig?» Jeg ble satt ut, selv om jeg ikke helt skjønte hvorfor. Det hadde vært mitt valg å ikke bli med ham.

«Det er ikke for sent hvis du har lyst til å bli med meg,» hadde han sagt vennlig og lagt armene om meg.

«Ikke vær tåpelig.» Jeg hadde trukket meg tilbake, mens hjertet hamret i brystkassen. «Selvfølgelig kan jeg ikke det, jeg har jo barna å tenke på.»

«Moren din ville ha tatt imot dem uten å tenke seg om, og det vet du.»

Hodet hadde rast gjennom alt det jeg måtte gjennomgå for å komme meg på det flyet sammen med ham. Pusten satte seg fast i halsen da panikken fylte hver pore i meg og krøp helt ut i fingertuppene.

«Vi har snakket om dette,» hadde jeg glefset.

«Jeg sier bare at det fortsatt er tid,» hadde han sagt idet han trakk seg tilbake. «Det er det hele.»

«Vi ses på onsdag,» svarte jeg. «Kos deg.»

«Hvordan kan jeg kose meg hvis ikke du er med?» hadde han sagt betuttet.

«Det er Japan, hvordan kan du la være?»

«Oppfør deg ordentlig,» hadde han sagt med et blunk idet han gikk mot bilen i innkjørselen.

«Kan du ringe meg så snart du lander?»

Da jeg ikke hørte noe fra ham, ringte jeg ham på mobilen støtt og stadig etter hvert som skrekkhistoriene spant i hodet. Flyet hadde styrtet, Japan var blitt rammet av jordskjelv, det hadde vært en tsunami. Da jeg omsider fikk kontakt med ham, var jeg overbevist om at det ikke var den minste sjanse for at han fortsatt var i live.

«Å, herregud!» hadde jeg ropt da han omsider tok telefonen. «Er alt i orden med deg?»

«Beklager, vennen,» hadde han sagt med grov stemme, som om jeg nettopp hadde vekket ham fra en dyp søvn. «Jeg fikk en telefon straks jeg hadde gått av flyet, og da jeg kom på hotellet, la jeg meg til å sove noen timer.»

«Jeg trodde det hadde skjedd noe med deg,» sa jeg, fortsatt med en hysterisk klang i tonefallet, men det hadde sluttet å verke i brystet.

«Det var ikke meningen å gjøre deg bekymret,» sa han tålmodig. «Jeg har det helt fint.»

Jeg hørte at det klirret av isbiter i et glass.

«Er du klar for det viktige møtet i morgen?» hadde jeg spurt. «Har du alt du trenger?»

«Jepp, Lottie har sendt alt sammen, og jeg har med meg alle modellene dine. Jeg går gjennom opplegget med dem og sørger for at vi er på samme bølgelengde.»

«Og om vi er det, er jeg villig til å gå med på kompromisser,» sa jeg og lo nervøst. «Jeg vil virkelig få halt denne kontrakten i land, Nathan. Denne avtalen vil plassere oss der oppe sammen med de store gutta.»

«Der du fortjener å være.»

«Der vi fortjener å være.»

«AT Designs er din baby,» hadde han sagt. «Det var din og Toms visjon som satte det hele i gang.»

«Det er kanskje sant, men at du har vært på lag med meg i de siste årene, har gjort firmaet til den suksessen det er i dag. Jeg bare vet at vi kan drive det enda lenger.»

«Det er veldig mye å be om, Alice. Er du helt sikker på at du klarer å påta deg alt sammen?»

Jeg hadde visst hva han siktet til, og lot det enorme i oppgaven skylle over meg. Jeg satt med den følelsen en liten stund, slik jeg hadde gjort hundre ganger før, mens jeg ventet for å se hvordan den ville arte seg.

«Det er tjueåtte leiligheter,» hadde han fortsatt, som om han leste tankene mine. «Det er mye større enn noe annet vi har gjort. Er du helt sikker på at du klarer å takle det?»

«Absolutt,» hadde jeg sagt, og det skråsikre tonefallet skjulte panikken som kilte i magen. «Jeg har aldri i mitt liv vært mer klar for noe.»

Og jeg hadde ment det da, da jeg hadde drukket et glass vin eller to. Men nå, tre dager senere, føler jeg meg ikke fullt så sikker verken på evnene eller følelsene. Det er ikke noe som er blitt forandret på den tiden, i hvert fall ikke på en merkbar måte. Men i dag føles det bare annerledes, som om den berg-og-dal-banen jeg alltid befinner meg på, har rast rett forbi plattformen, der det er stille og rolig, og har stanset opp på toppen av loopen, med meg hengende opp ned, der jeg venter på å bli reddet.

«Har du alt du trenger til møtet med Temple Homes?» spør Lottie og avbryter meg i tankene.

«Jeg tror det,» sier jeg og går bort til skrivebordet. «Er det helt sikkert at det er David Phillips jeg skal møte?»

«Ja, han ba spesielt om deg. Han sa at han var en stor beundrer av det du gjør.»

Magen knyter seg da jeg griper en mappe og en kladdebok, og viker unna blikket til Lottie.

«Han kalte deg faktisk Al,» fortsetter hun mens jeg konsentrerer meg om ikke å rødme. Men jo mer jeg prøver, desto rødere blir jeg. «Jeg måtte jekke ham ned et hakk eller to og si til ham at du heter Alice. Jeg kan ikke fordra det når folk gir seg ut for å kjenne en bedre enn de gjør.»

Jeg himler med øynene og smiler stramt, mens jeg tenker: Han kjenner meg bedre enn de fleste.

3

Da GPS-en sier at jeg nærmer meg hovedkontoret til Temple Homes, svinger jeg til siden og speiler meg i sladrespeilet. Jeg lurer på om han har forandret seg – jeg lurer på om jeg har forandret meg. Jeg stryker en hånd gjennom håret og retter på panneluggen med fingrene. Jeg kunne hatt godt av litt mer maskara, så jeg stryker den drevent på øyenvippene så de blir kullsvarte, og gjør meg ekstra flid med å forlenge dem så mye som mulig med tryllestaven. Et strøk rouge, litt rød leppestift, og jeg ser så godt ut som jeg kan uten å benytte meg av plastisk kirurgi eller ved å skru klokken tjue år tilbake. Men det hindrer meg ikke i å prøve, der jeg trekker huden stramt over kinnbeina og lurer på hvor det ble av alle disse årene. Jeg har aldri tenkt på det før, men plutselig angrer jeg på at jeg ikke har fått gjort noe, så jeg ikke ser så annerledes ut enn jeg gjorde sist David så meg. Ja, jeg vet at det er latterlig, men vil ikke enhver jente se så bra ut som mulig når hun skal møte den første kjæresten sin igjen? Ikke fordi hun fremdeles vil ha ham, men det er en liten del – greit, en stor del – av henne som ønsker at han fortsatt vil ha henne.

«Oi, men se på deg da, Alice,» sier han idet han kommer mot meg i resepsjonen. Han ser anerkjennende på meg, og jeg er glad for at jeg gjorde meg ekstra flid. Da jeg kledde på meg i morges, lurte jeg meg selv til å tro at denne «looken» bare var en diskré forbedring av det jeg vanligvis hadde på meg, og likevel hadde det vært det første Beth la merke til da hun så meg, og Lottie hadde også kommentert hvordan det røde passet til hudfargen. Kanskje det ikke var så diskré likevel.

«Herregud, David, du har ikke forandret deg det grann,» sier jeg, men det har han, og jeg strever med å skjule sjokket. Jeg har hele tiden sett for meg at han var slik han var den gangen, som om tiden ikke hadde tæret på ham i det hele tatt, mens jeg ble eldre. Men han var blitt eldre sammen med meg. Den mørke manken er erstattet av en flintskalle, så blank at skinnet fra taklampene speiler seg i den, og den perfekte fysikken, vaskebrettmagen som jentene dånte av, var blitt byttet ut med det som ser ut som trettifem kilo ekstra. «Nå, hvordan har du hatt det?» sier han og kysser meg på kinnet.

«Bra, veldig bra.»

«Jeg hørte hva som skjedde med Tom.» Han fører meg inn til styrerommet. «Kondolerer så mye.»

Folk sier ofte noe i den retningen når de har ryggen til meg. De har på en eller annen måte fått det for seg at det er lettere på den måten. Det kan det hende det er, for dem. Men spør hvem som helst som har gått gjennom det, og de kan fortelle at de heller vil at folk skal si det rett ut enn å prøve å feie det under teppet, eller, enda verre, unngå det vanskelige temaet fullstendig.

«Nå, hvordan går det med deg?» spør han alvorlig.

«Bare bra, takk. Forretningen går så det suser, så alt er bra.»

«Og du har giftet deg igjen?» Det er mer en fastslåelse enn et spørsmål, og jeg blir litt satt ut, slik jeg alltid blir når folk jeg ikke har sett på årevis, tilsynelatende vet mer om meg enn de burde. Jeg lurer på hva annet han vet.

«Ja,» sier jeg. «På noen måter har jeg i grunnen vært veldig heldig.»

«Jeg er glad for at du har klart å skaffe deg et nytt liv etter det som skjedde.»

Jeg sender ham et smil. «Og du?» spør jeg. Det virker uhøflig ikke i det minste å late som om jeg er interessert i hva som har skjedd i livet hans siden jeg så ham sist. «Du har tydeligvis hatt stor suksess med Temple Homes.»

Han smiler, og øynene forsvinner inn i rynkene omkring dem. Jeg kan ikke engang tenke meg at dette er den samme personen, mannen eller gutten, som hadde tatt møydommen min en sommernatt, etter avslutningsballet på skolen.

«Selskapet går bra,» sier han. «Men ekteskapet ble dessverre et offer for den suksessen.»

Jeg slår blikket ned, ubekvem med den personlige vendingen samtalen har tatt. «Det var leit å høre.»

«Sånt skjer,» sier han. «Man kan kanskje ikke få i pose og sekk.»

«Men du må være stolt av det du har oppnådd her,» sier jeg, ser meg om i styrerommet og merker meg de ulike diplomene på veggen.

«Ja,» sier han, blåser opp brystkassen og rettet seg opp på stolen. «Men jeg tror vi kan nå enda lenger, og det er der du kommer inn i bildet. Jeg håper det ikke gjorde noe at jeg tok kontakt med AT Designs, men jeg har sett det du har utrettet rundt omkring, og jeg er svært imponert over det du gjør.»

«Så bra,» sier jeg og smiler. «Det var hyggelig å høre.»

En telefon skingrer i rommet, og jeg ignorerer den til å begynne med, siden jeg er sikker på at jeg har satt min på lydløs. Men da den fortsetter, og jeg ser at Davids ligger på bordet mellom oss uten å vise tegn til liv, romsterer jeg i bagen min.

«Beklager det der,» sier jeg før jeg ser at det er Nathan, og avviser anropet.

«Vel, prosjektet i Bradbury Avenue er …» begynner David, men så blir vi avbrutt av at telefonen min ringer igjen.

«Unnskyld, jeg skal bare skru den av.» Jeg avviser anropet igjen og slår av lyden, men panikken begynner allerede å sette seg i meg, og jeg klarer ikke å konsentrere meg om noe av det David sier til meg. Jeg noterer alt mens de lydløse anropene fortsetter å få mobilen min til å lyse opp, og skriften min blir mer og mer hektisk.

«Greit, så da kan du overlate dette til meg,» sier jeg og reiser meg i et forsøk på å avslutte møtet før tiden. «Og så ringer jeg deg så snart jeg har noen ideer å vise deg.»

«Hvorfor ikke ta det over en middag?» sier han og holder hånden jeg har strukket ut, litt lenger enn strengt tatt nødvendig.

«Det er vel best å holde dette på et profesjonelt nivå,» sier jeg med en halvlatter.

Uten forvarsel legger han hendene på baken min og trekker meg inntil seg.

«Ingen behøver å vite noe om det,» hvisker han meg i øret. Den beske lukten av kaffe trenger inn i neseborene, og jeg snur hodet bort. Han tar tak i et av brystene mine og klemmer det hardt. «Vi var fine sammen, du og jeg. Jeg vedder på at vi fremdeles er det.»

«Det der gjør du aldri igjen!» freser jeg og skyver ham bort fra meg med to hender mot brystkassen hans. Han ser såret ut, som om han ikke skjønner hva galt han har gjort.

«Men jeg trodde …»

«Hva trodde du? At du har rett til å prøve deg igjen bare fordi vi har vært sammen en gang i tiden?»

«Vel, j-ja,» stotrer han, og jeg må mobilisere alt jeg har av viljestyrke, for ikke å fike til ham.

Jeg samler fort sammen sakene mine fra bordet og snur meg for å gå. «Dette har åpenbart bare vært bortkastet tid.»

«Men prosjektet …» roper han etter meg. «Hva med prosjektet?» Jeg svarer ikke, lar ham bli stående igjen og lure.

Jeg skjelver da jeg kommer bort til bilen, og fomler med dørhåndtaket; så smeller jeg døren igjen etter meg av indignasjon. Hvordan våger han å anta et dette skulle være noe annet enn et forretningsmøte?

Jeg ser ned på blusen, der jeg har kneppet opp en knapp for mye, og jeg smeller til rattet av frustrasjon. «Faen!» roper jeg. Hva var det jeg tenkte på? Er ikke jeg like ansvarlig som han er? Hva slags signal hadde jeg gitt ham i det patetiske forsøket på å gjenskape en tid som for lengst var glemt? Men så irettesetter jeg meg selv. Nei. Uansett hvordan jeg velger å kle meg, har han ingen rett til å invadere min private sone.

I det glødende raseriet hadde jeg glemt at Nathan hadde prøvd å ringe meg, og da jeg ser på telefonen, oppdager jeg at jeg har gått glipp av tolv anrop fra ham og ett fra skolen til jentene.

«Faen! Faen!» sier jeg idet jeg blir tørr i munnen. Hjertet kjennes som om det slår i dobbel hastighet.

«Nathan, det er meg,» plumper det ut av meg da han tar den. «Hva har skjedd?»

«Hvor er du?» spør han.

«Jeg kommer rett fra et møte,» sier jeg med et hektisk tonefall. «Hva er det? Er alt i orden med jentene?»

«Det er Livvy,» sier han.

Det er som om jeg ikke får puste. «Hv-hva er det?» stotrer jeg og tenker allerede på den raskeste måten å komme meg til henne på. Jeg vrir om nøkkelen i tenningslåsen, men bilen starter ikke. Panikken bygger seg opp i meg mens jeg prøver om og om igjen. I et klart øyeblikk kommer jeg på at jeg må tråkke ned bremsen først. «Hva har skjedd? Hvor er hun? Er det bra med henne?» Alle spørsmålene kommer på en gang.

«Hun har det bra,» sier han. «Men hun har vært ute for en liten ulykke på skolen.»

«Hva slags ulykke?» spør jeg idet jeg legger fra meg gummi på asfalten, skrenser ut fra parkeringsplassen til Temple Homes og setter kursen for skolen.

«Det høres ut som om hun har slått seg i hodet.»

Det gjør fysisk vondt å trekke pusten. «Å, herregud.»

«Greit, hør på meg nå,» sier han, og stemmen er plutselig myndig. «Nå vil jeg at du skal trekke pusten dypt og roe deg ned.»

Jeg prøver å gjøre som han sier, men det er som om lungene ikke fungerer. De slipper ikke inn den luften jeg trenger. Pusten kommer i korte, skarpe hikst, mens jeg ønsker at kjøreeleven foran meg skal gi litt mer gass.

«Alice, hør på meg,» sier Nathan igjen. «Nå må du roe deg helt ned og bare konsentrere deg om å puste, langsomt og rolig.»

Det hadde vært enklere hvis jeg kunne lukke øynene, men det virker som det kommer biler mot meg fra alle kanter. Krysser veibanen, svinger ut foran meg. Det tuter i horn, men jeg aner ikke hvor de kommer fra, eller hvem de tuter på.

«Alt i orden?» spør Nathan. Jeg nikker med sammenknepne lepper. «Alice?»

«Ja,» sier jeg.

«Vil du at jeg skal holde meg på tråden til du kommer frem, eller skal jeg gi dem beskjed om at du er på vei?»

«Kan du ringe dem?» spør jeg.

«Hvor er du? Hvor lang tid vil det ta?»

«Jeg har … n-nettopp dratt fra hovedkontoret til Temple Homes.»

Jeg stammer fordi jeg plutselig ikke husker hvor jeg er, og ikke fordi jeg prøver å skjule noe.

«Hvor er du?» spør jeg.

«Jeg har nettopp kjørt fra flyplassen og hadde tenkt å dra rett på kontoret hvis det er greit for deg.»

«Ja, da ses vi hjemme.»

«Ring meg straks du treffer Livvy,» sier han. «Jeg er sikker på at det ikke er noe å bekymre seg for.»

Det er først da det slår meg at han ikke vet om samtalen jeg hadde med miss Watts i morges. Jeg lurer på om problemet er større enn vi tror.

«De hørtes ikke så bekymret ut,» fortsetter han. «De er trolig bare redd for at det er hjernerystelse, og må sørge for å sikre seg mot søksmål.»

Jeg avslutter samtalen og skrur opp volumet på radioen i et forsøk på å overdøve støyen i hodet mitt.

Da jeg kommer frem til skolen, parkerer jeg på plassen som er reservert for rektoren, og dels går, dels løper inn i resepsjonen, mens jeg prøver hardt å ikke se ut slik jeg føler meg.

«Ah, hallo, Mrs. Davies,» sier Carole, skolesekretæren, og passer nøye på å holde et muntert tonefall. Jeg er temmelig sikker på at de har en mappe på meg merket «Forsiktig – ble brått enke» med tykk rød tusj. «Det er ikke noe å bekymre seg for, det er bare det at Olivia har falt.»

«Er alt i orden med henne?» spør jeg og følger henne inn gjennom de doble dørene.

Den umiskjennelige stanken av kokt kål stikker meg i nesen, der hælene mine smeller mot den bonede parketten i spisesalen. Det er den samme lukten som skolemiddagene jeg fikk for tretti år siden, selv om vi ikke fikk kokt kål den gangen, og Olivia ikke får det nå. Jeg vet det, for hun pugger menyen hver uke og forteller hva hun skal spise dag for dag. Jeg syns nesten synd på henne for at sjokoladekaken og sjokoladeeggekremen, den månedlige godbiten som var bærebjelken i kostholdet på skolene i indre London en gang i tiden, ikke lenger blir servert. Men selv på de spesielle dagene luktet skolen fortsatt råtne grønnsaker, og jeg tar meg i å lure på hva det kommer av. Hva som helst for å få tankene vekk fra det jeg er i ferd med å møte.

«Moren din er her,» sier skolesykepleieren og smiler til meg. Jeg venter meg nærmest å kikke inn bak forhenget og bli møtt av synet av Olivia som ligger bevisstløs på sengen, med blodet strømmende fra hodet.

Lettelsen strømmer gjennom meg da hun ser opp, litt ynkelig. Det er ikke noe blod, ingen bandasje, ikke engang en kul i hodet. «Hei, jenta mi,» sier jeg med skjelvende stemme, der jeg lener meg ned til henne. «Alt i orden?»

Hun nikker, og jeg klemmer kneet hennes lett med hånden. Jeg kjemper mot trangen til å legge armene om henne og trekke henne til meg, men sykepleieren og Carole ville vel utvilsomt tilføye «nevrotisk mor» til mappen min.

«Det var bare et lite dunk,» sier sykepleieren. «Men hold øye med henne. Hvis hun klager over hodepine eller får anfall av svimmelhet, bør dere dra og få henne undersøkt på sykehuset.»

Jeg smiler og nikker.

«Hva skjedde?» spør jeg da vi kommer frem til bilen.

«Phoebe dyttet meg,» sier Olivia gråtkvalt.

Jeg ser for Phoebes ellers så engleaktige lille ansikt forvrenge seg til noe stygt idet hun mobber datteren min. Tanken er ikke til å holde ut.

«Hun var slem mot meg,» hvisker Olivia, som om noen kan høre det. «Så jeg gjorde som du sa at jeg skulle gjøre.»

Jeg venter spent, for jeg husker ikke hva jeg har sagt. Jeg håper at jeg har sagt at hun skal ta igjen.

«Jeg bare overså henne og gikk min vei,» sier hun.

Jeg kan ikke la være å bli skuffet over mitt eget råd.

«Men hun dyttet meg, og så falt jeg ned på gulvet.»

«Ja, men det er jo ikke noe særlig snilt.» Jeg passer nøye på å holde et lett tonefall, mens jeg hele tiden lurer på hvor raskt jeg kan få en legetime for å få undersøkt hodet hennes. «Jeg trodde Phoebe var venninnen din. Er hun alltid slem mot deg?»

Hun rister på hodet, før hun nikker. Jeg er ikke sikker på om hun vet det selv.

«Bare noen ganger,» sier hun. «Hun sier slemme ting for å prøve å få meg til å gråte.»

Jeg stryker varsomt det uregjerlige håret bort fra alveansiktet. «Hva slags ting?» spør jeg.

Hun trekker på skuldrene, som om hun prøver å løfte alle verdens byrder fra dem.

«Kom igjen, du kan si det til meg,» sier jeg.

«Hun sier at den første faren min er død.»

Jeg mister munn og mæle et øyeblikk.

«Men … men du vet at Tom var faren til Sophia,» sier jeg idet hun nikker. «Han var ikke pappaen din.»

«Jeg vet det, men Phoebe sier at han var den første pappaen min.»

Jeg trekker henne inntil meg, så godt det lar seg gjøre over midtkonsollen i bilen. «Hør her …» begynner jeg.

«Og … og … hun sier at den andre pappaen min kommer til å dø akkurat som den første pappaen min.» Øynene blir fulle av tårer, og en stor dråpe faller over kanten.

«Nå skal du høre på meg,» sier jeg beroligende, mens jeg prøver å ikke videreføre mine paranoide tendenser. «Det som skjedde med pappaen til Sophia, er noe som så å si aldri skjer. Det kommer ikke til å skje noe sånt med pappaen din.» Jeg krysser fingrene i smug.

Hun ser på meg, og de store blå øynene er blanke av tårer. «Æresord,» sier jeg bestemt. «Nå, hva med en iskrem?»

«Jippi!» roper hun, uten å ane at hennes bekymringer og sorger går rett fra henne til meg.