Karen Støylen

5

Brenninger

Trollhelleren

Personer i Brenninger

Eir ‘Barfot’ Jonsdatter – 18 år

Kåre Haugen – bestefaren

Disa Borollo – eksotisk skjønnhet sørfra

Olve Kinn – fyrvokter på Ytterøya

Audun Villanger – fyrassistent

Knut Georg Nome – væreier og handelsmann

Elsa Nome – hans kone

Severin Nome – deres sønn

Agathe Nome – deres sinnslidende datter

Hanne Duesund – kokke hos familien Nome

Ask Hansen, ‘Askehansen’ – Nomes oppsynsmann

Mons Torre – 13 år, odelsgutt på Torregården

Karl Torre – faren hans

Håvar og Lange-Knut Falkmyr – brødre, og drenger på Torregården

Torgeir Digrenes – dreng på Torregården

Dagny Furnes – en fattig fiskerenke

Aksel – hennes nest yngste barn

Eilif og Gilda Benjaminsen – presten og hans frue

Jonas Bunte – fisker

Gamle-Marta Vendal – eier sidergård i Vendalen

Agnar Vendal – sønnen hennes

Linda Enger og Britt Vengen – seterjenter

Leif og Guttorm – spillemenn i fjellheimen

Slik sluttet forrige bok:

Utenfor var luften kjølig, og vannet lå dørgende stille. Hun ble stående en stund og lytte til stjernehimmelens stillhet.

En ugle tutet et sted langt unna, og hun måtte le av seg selv slik hun skvatt. Hun vasket ansiktet og skylte munnen, noe bestefaren alltid hadde ment var viktig for å unngå råtne tenner.

Da hun satt slik på huk, så hun hvordan fuglen lettet på den andre siden av vannet, og hun fikk en følelse av at noe eller noen fulgte med på henne. Hun reiste seg hurtig og stirret ut i skumringen. Så avfeide hun det hele, sa til seg selv at det var fordi hun var kommet på en ny plass at hun var usikker på omgivelsene. For hadde det ikke vært slik da hun ankom tømmerkoia i skogen også? At hun tenkte for mye på både de underjordiske og det som verre var.

Da så hun det.

En lammende frykt fikk kroppen til å bråstivne, og hun kjente det bruse i hodet, før det var som om alt blodet forlot kroppen hennes.

På den andre siden av vannet, hvor uglen så plutselig hadde lettet, kunne hun skimte en hvitkledd skikkelse som sto urørlig og betraktet henne. I den ene hånden holdt fremtoningen noe som lignet en ljå.

En vill panikk bredte seg i henne og fikk kroppen i bevegelse. Hun flyktet tilbake mot selet, men snublet og falt over ende, og da hun kastet et blikk bak seg, så hun hvordan skikkelsen gikk hurtig langs vannet. Eller … det var mest som om den gled over vannet, rett mot henne.

Hun satte i et hyl som skar gjennom den mørke kvelden.

1

Myrsetra, april 1886

Eir sank ned langs seterhusveggen, krøp sammen og holdt armene om hodet. Hjertet slo hardt av redsel, og hun hev etter pusten. Kroppen spente seg mens hun ventet på et angrep, men hva som ville komme, hadde hun ingen anelse om. Hun hadde aldri sett lignende, og det ukjente skapte en sterk frykt i henne.

Hvor lenge hun satt slik inne i selet, redd og sammenkrøpet, visste hun ikke. Det føltes som en evighet. Men ingenting skjedde. Langsomt løsnet hun grepet om seg selv og åpnet øynene på gløtt, redd for hvilket syn som ville møte henne. Men ingenting uvanlig var å se. Pusten roet seg, og hun kom seg noenlunde til hektene. Hva var det egentlig som hadde skjedd? Kroppen begynte å lystre henne, og hun kom seg på beina.

Først nå så hun seg rundt etter noe å forsvare seg med, for frykten hadde vært så lammende at hun ikke hadde greid å tenke klart. I rommet var det kun et bord, stoler og vevde åklær som hang på veggene. Og hva kunne man vel egentlig beskytte seg med mot slike … ånder? Eir kjente hårene reise seg i nakken, og en kald, rislende følelse spredte seg nedover ryggen.

Hun ble sittende opp mot veggen under vinduet. Tiden gikk, og ute var det kun en mørk stillhet som gjorde det hele enda mer skremmende, syntes hun.

Eir lukket øynene og ba til Gud, ramset opp det hun kunne av bønner og salmer.

Barnet hadde ligget urørlig i magen, men nå kjente hun igjen en svak sparking der inne, noe som skjerpet sansene hennes. Brått var det som om hun var seg selv igjen. Hun la en hånd over magen og presset lett imot den vesle foten eller albuen.

«Så, så, vesle venn, alt skal gå bra. Alt skal gå bra.»

Eir tok seg kraftig sammen. Hun kunne da ikke sitte slik hele natten! Til og med barnet måtte ha merket den veldige redselen hun hadde kjent. Den minte henne om det skremmende møtet med Teodor von Keller. Kunne det ha vært han som hadde oppsøkt henne igjen? Hun så for seg det bleke ansiktet hans, og grøsset. Å, ja, han hadde vært blek som et spøkelse, det var sikkert. Men det kunne da ikke ha vært et menneske hun så?

Sakte og uten en lyd vred hun seg rundt og dro seg opp mot vinduet, slik at hun kunne se bedre hva som var utenfor, men heller ikke nå så hun noe unaturlig.

Hadde hun sett så feil? Det måtte ha vært et synsbedrag. Hun visste jo selv at hun hadde god fantasi. Så mye som hun hadde dagdrømt og innbilt seg opp gjennom tiden. Hadde det ikke ligget en lett tåkedis over det kalde vannet da hun gikk for å vaske seg og gjøre kveldsstellet? Jo. Det hadde det. Så var det vel bare alvedans, alt sammen. Dansende dis over kjølig vann.

Månen var igjen kommet opp mellom to høye fjell, og hun kunne tydelig se vannet speile seg i månelyset. Det lå stille, nesten dødt, syntes hun, for hun var vant til de evige dønningene fra havet. Kun lyden av fossen et stykke unna kunne høres.

Hun sukket. Naturen hadde spilt henne et puss, fastslo hun, og kjente seg roligere bare ved tanken. Hun tente parafinlampen og gikk inn i sengerommet. Der åpnet hun sekken fra Torgeir og dro opp kniven hun hadde fått i gave. Så plantet hun den hardt i treveggen. Nå måtte da de underjordiske gi henne fred, om det likevel var det hun hadde sett.

Hvor hun savnet Torgeir nå! Den trivelige, glade drengen som hadde fortalt om de underjordiske da de lå i hver sin brisk i den vesle tømmerkoia, men han hadde fortalt det på en slik måte at de fremsto som ufarlige, og ikke slik som hun hadde opplevd nå. Hun kjente hvordan hun gruet seg til å legge seg for å sove, for hun visste med seg selv at hun ville vikle seg inn i marerittene så snart hun begynte å slumre. Utryggheten fikk henne til å lengte etter ham som gjorde henne aller tryggest.

«Olve,» hvisket hun ut i det kalde rommet. Aldri før hadde han virket fjernere enn nå. Aldri før hadde hun trengt ham så mye. Tenkte han på henne? Savnet han henne innimellom? Hennes elskede satt nok i fyrtårnet og lyste vei for sjøfolk der ute. Her oppe i fjellet, derimot, var det ingen som lyste beskyttende ut i natten. Alt som fantes her, var kalde steinvarder, bygget for dem som vandret i dagslys.