Torkil Damhaug

Hund uten grav

Torkil Damhaug

Hund uten grav

FREDAG 25. FEBRUAR – DAG NULL

En hvit fjær kommer dalende. Den faller nokså rett, bare noen små sirkelbevegelser, luften over åsen er isblå og klar, men aldri helt i ro.

Hun tar airpodsene ut av ørene, stanser midt i fotgjengerfeltet, blir stående og betrakte virkningen av den usynlige kraften som trekker på det lette legemet … Kanskje er det ikke snakk om en kraft, kanskje alt som faller er et resultat av hvordan jorda krummer tidrommet vi lever i.

Hun plukker opp fjæra, studerer den i februarlyset. Etter størrelsen å dømme må den komme fra en due, selv om det ikke er en fugl å se noe sted over henne.

Hun kjenner mennesker som har behov for å tolke tilfeldigheter, de finner gjerne tegn i en hendelse som dette. Hun tror ikke på sånt.

Fjæra er ikke helt hvit, ser hun nå, den har en glinsende, brunlig flekk på undersiden. Hun legger den fra seg igjen og går videre over veien.

Vinden kommer fra skogen og er full av lukter som kjennes trygge. Furubark som allerede har blødd kvae i senvintersola, skogbunn som slipper fra seg en ange av tinende torv, men blandes med dieseldunst fra en bil med motoren på tomgang. Den står foran gjerdet ved barnehagen. Vinduene er sotet, men da hun passerer på den andre siden av veien, aner hun omrisset av en mann i førersetet. Hun får det for seg at hun kjenner ham, men slår det fra seg, han som sitter der er vel faren til et barn som skal hentes. Hun kunne gått bort og kakket på vinduet, bedt ham skru av den giftige motoren, men lar det være. SUV-generasjonen nekter å dø ut alene, sa John for noen dager siden, de er fast bestemt på å ta alle med seg, globalt selvmord.

Ingen grunn til å motsi ham.

Hun svinger inn veien der hun bor, plugger inn airpodsene igjen. I am a moth, all I want is to be close to your light, nynner hun med og kikker mot gløttet av fjorden langt der nede.

Halvveis oppe i innkjørselen blir hun stående og se mot huset. Oppfatter en bevegelse i vinduet på morens soverom. Balkongdøra står åpen, det kan være vinden som trekker i den hvite gardinen.

Så er vel moren hjemme allerede, selv om hun sa at kurset ville vare hele dagen.

I am a moth, it’s all right, it’s all wrong – Hun snur seg mot hagen, små isdråper henger på de nakne grenene i epletrærne, sollyset får det til å funkle i dem, de lyser som i en narniaskog.

Inngangsdøra står på klem. Moren pleier å være nøye med å lukke, holde fluene ute om sommeren, spare strøm om vinteren, kråkene får klare seg selv.

I entreen stikker hun airpodsene i lomma, kipper av seg joggeskoene, setter dem på hylla som er hennes. I dette huset har alle ting sin faste plass.

I gangen innenfor blir hun møtt av en lukt som minner om morens hårspray.

«Mamma?»

Er det deg, Silje, pleier moren å rope tilbake.

Nå er det så stille i huset at tikkingen i veggklokka i stua kan høres helt ned dit hvor Silje står.

Hun titter inn på kjøkkenet. På bordet en tallerken med en halvspist pannekake. Sukker i en liten haug ved siden av.

Hun stikker lillefingeren nedi, slikker på den på vei til vaskerommet, henger opp håndkle og treningstøy, slenger bagen i skapet.

Det slår i en dør ovenpå.

«Mamma, er du hjemme?»

Silje går ikke ned på rommet sitt i kjelleren, men halvveis opp trappa. Ser at døra til lillebrorens rom er åpen; han ber henne alltid lukke den, ingen får snoke i en sjuårings hemmeligheter. Hun fortsetter opp dit. Inne hos lillebroren er taklyset på, og skrivebordslampa.

En kald trekk et sted fra, et vindu må stå åpent, men hårspraylukten er enda sterkere her oppe, blandet med stank som fra en do noen har brukt uten å skylle ned etter seg.

Trekken kommer fra morens soverom, døra står på gløtt.

«Mamma,» sier hun enda en gang, urolig i stemmen nå.

Noen sekunder nøler hun, før hun åpner og kikker inn. Balkongdøra er slått på vidt gap, likevel skyller stanken mot henne; hun merker det ikke, ser ikke annet enn skikkelsen som sitter i den andre enden av rommet, halvt bortvendt, lent mot sengekanten. Under en hvit hette henger noen hårlokker ned på den røde kappen, som om dette var en scene fra The Handmaid’s Tale.

Silje mister mobilen i gulvet, merker ikke det heller, merker ikke hamringen i brystet, hører ikke hva hun jamrer mens hun nærmer seg over gulvet.

Et sekund eller to blir hun stående rett bak skikkelsen, som er naken under den røde kappen.

Hun tar et skritt fram, ser ned i øynene som stirrer svart tilbake på henne. Ansiktet er oppsvulmet og blåsprengt, munnen et blødende hull.

Siljes skrik fyller hele rommet. Hun griper tak i den ene armen og prøver å trekke den livløse kroppen opp på bena.

DEL I

Gutten uten ansikt

MANDAG 7. FEBRUAR – 18 DAGER FØR

1

Fred Rivers reiser seg og går til vinduet, ser ned på Aker Brygge ni etasjer under ham. Han får øye på klienten som nettopp har forlatt kontoret hans, hun kommer ut av døren på torget der nede. Denne kvinnen har gjort en feil. I et par måneder oppholdt hun seg utenfor den delen av verden hun hadde lov å reise til, feil side av havet. Spørsmålet er om dommen hun har fått, er for streng.

Trygderett har aldri vært Rivers’ felt, men han er blitt bedt om å kikke på kvinnens sak, gå igjennom dokumenter, lete med lys og lykte etter prosedyrefeil. Han kan ha møter med klienter som henne, komme med en anbefaling. Men han kan aldri mer føre en sak for en norsk rett.

Han følger kvinnen med blikket der hun krysser plassen. Hun er førtini. Alt hun ønsker er å få leve i fred med sykdommen sin. Nå er hun dømt til å betale tilbake penger hun ikke greier å skaffe. Kanskje må hun i fengsel. Jorden har åpnet seg under henne.

Rivers vet hvordan hun har det.

Det banker på, en utålmodig rytme, som en fugl som kakker på en trestamme.

Pernille Haram slår opp døren før han får sagt kom inn, spør om hun forstyrrer, setter seg i skinnstolen uten å vente på svar, glatter på den elegante, og sikkert svært dyre, ermeløse kjolen.

«Det tar bare nokken minutt,» forsikrer hun på sin syngende sunnmørsdialekt.

Han kan ikke annet enn å smile, det er som om den uuttømmelige energien hennes kommer ham til gode også.

«Det gjelder klienten som nettopp var her?» spør han, for det er Pernille som har bedt ham se på saken. Den dømte kvinnen er en venn av en bekjent av henne og har ikke råd til å betale for advokathjelp.

«Først må jeg spørre deg om noe helt annet,» svarer kollegaen og taster på mobilen, leser noe, en melding kanskje, enda en sak hun må ta stilling til. Det er mindre enn et halvt år siden hun ble seniorpartner.

«Gina Witt var jo en gang svigerinna di.»

Rivers har ikke noe behov for å bli minnet på det.

«Er hun involvert i noe?»

Pernille trekker på skuldrene.

«Jeg har fått en mail fra en ung mann jeg hjalp i et par avhør, sist for snart et år siden. Han var blitt anmeldt for overgrep. Og nå vurderer han et søksmål.»

«Mot Gina Witt?»

«Litt uklart. Høres ut til at det er NRK han vil saksøke.»

Hun forklarer. Det dreier seg om en episode av Witt og verden, der denne gutten møter jenta han ble anklaget for å ha forgrepet seg på. Politiet henla anmeldelsen på grunn av bevisets stilling, men Gina Witt laget en dokumentar basert på saken.

Rivers gnir seg i begge kinnene. Han har alltid likt Gina. Det første året av soningen kom hun for å besøke ham. Han takket nei. Greide ikke kontakten, ikke med henne, ikke med noen. Vekten av skam.

Allerede den gangen var hun et av landets mest kjente tv-fjes, og nå har hun sitt eget program, som han aldri har fått seg til å kikke på. Men innslagene hun lager skaper ofte debatt, og iblant overskrifter i tabloidene han passerer på vei til eller fra jobb.

«Har du tid?» spør Pernille, og da er det snakk om mer enn de par minuttene hun først ba om.

Rivers har mer enn tid nok. Han er ansatt i et av byens mest renommerte advokatfirmaer. For den typen assistentarbeid han gjør, insisterer de på å gi ham bortimot like godt betalt som byens dyktigste forsvarsadvokater får. En jusstudent kunne klart jobben, for en tredjedel av lønnen.

Latterlig mye, protesterte Rivers den dagen det ble bestemt. Til liten nytte.

Pernille går foran ham bortover korridoren, den lysegule hestehalen pendlende over nakken. Hun trener hver dag, den ettersittende kjolen viser hvor spedbygd og usedvanlig tynn hun er, noe Rivers lar være å dvele ved.

Kontoret hennes er enda romsligere enn hans eget, og også det vender ut mot fjorden.

Hun bøyer seg over pc-en, taster og vender skjermen halvt mot ham.

«Dette er en episode av Witt og verden sendt for temmelig nøyaktig tre måneder siden.»

Hun spoler over introen.

«Gina Witt intervjuer to unge mennesker, begge er studenter på Blindern. Jenta er tjuetre og heter Jeanette Ødegård. For halvannet år siden anmeldte hun et angivelig forsøk på voldtekt – saken jeg nevnte i stad. Den ble henlagt i høst.»

På skjermen sitter jenta i en grå sofa i noe som kan være stuen i en leilighet. Ansiktet er fyldig og nokså bredt, det skyldes kanskje at alt blir bredere på tv, noe Rivers vet fra tiden da han selv stadig ble intervjuet. Han fisker lesebrillene opp av brystlommen, bøyer seg litt fram, passer på ikke å komme for nær Pernille. Jenta på skjermen har blekblå, runde øyne som ser forskrekkede ut; hudens lyserøde teint skinner gjennom den bleke tv-sminken.

«Den andre du ser der er en gutt på tjueen – Eskil Borgen. Det er han som ble anmeldt, og som jeg forsvarte.»

I programmet er han anonymisert, ansiktet visket ut. Han har tydelig østlandsdialekt, kanskje Mjøsområdet, men stemmen tilhører en skuespiller, er det opplyst om. På spørsmål svarer han at han er med på dette for å gjøre godt igjen det han aldri forsto var et overgrep.

Gina Witt har det ved seg som gjør at andre umiddelbart stoler på henne. Rivers har sett det kommentert i en eller annen avis, hvordan hun får mennesker til å glemme at det er et kamera i rommet, de åpner seg som om de har en fortrolig samtale med en venn.

«Hva vil denne gutten at du skal gjøre?» spør Rivers nå.

Pernille setter videoen på pause, ser på ham med et uttrykk i øynene som han liker, halvt bekymret, halvt lattermildt.

«Han kjenner seg utnytta av NRK, skriver han i mailen. Og uthengt … Jeg tror han har en tynn sak. Jo mer han gjør ut av dette, jo verre blir det for han. Men jeg vil gjerne høre hva du syns, i og med at du kjenner Gina Witt …»

En mild overdrivelse. Rivers har ikke sett henne på tretten år. Ikke siden før dommen.

Tilbake på sitt eget kontor trykker han på lenken Pernille har sendt, spoler fram noen av sekvensene i programmet. Mens han ser igjennom dem, stryker han hånden gjentatte ganger gjennom det tynne håret, som om det fortsatt går an å dekke til det bare området på issen.

Men du hadde sex med henne selv om hun sa hun ikke ville – Var hun utydelig da hun sa nei?

Ginas stemme, myk og vennlig, ikke mye endret siden sist han snakket med henne.

Jeg oppfattet det ikke som et nei, ikke egentlig. Det hun sa var liksom ikke helt på alvor. Hun hadde bedt meg med hjem etter at vi traff hverandre på en fest.

Gina viser ikke spor av fordømmelse, tvert imot, hun virker like sympatisk innstilt til gutten som til jenta.

Er det å bli invitert hjem det samme som å si ja til sex?

Nei – klart ikke det, det var bare det at … Vi kyssa en stund, og da jeg tok på henne, der nede, sa hun ikke noe, ikke før jeg hadde kneppet opp og begynte å fingre henne.

Det var da hun sa nei?

Gutten svarer ikke.

Og du fortsatte?

En liten stund, og så ble det liksom ikke mer.

Hvorfor gjorde du det? Fortsatte, mener jeg?

En pause, kameraet zoomer inn på det utviskede ansiktet.

Veit ikke helt. Jeg hadde ikke vært sammen med noen før, ikke sånn, og det var flaut, jeg måtte alltid juge når jeg ble spurt, si at jeg hadde fått meg noe, liksom …

Rivers spoler videre, finner en sekvens der jenta forteller sin versjon. Allerede på vei inn i leiligheten hadde hun sagt fra, klart og tydelig, at det ikke kom til å bli noe mer.

Til slutt oppsummerer Gina Witt. Politiet tar for lett på overgrep som dette. Men hensikten med et møte som det vi har vært vitne til, er ikke å straffe noen, slår hun fast. Hensikten er å få unge mennesker til å forstå hvor grensene går, og hvordan du kan bli overgriper uten å innse det selv.

Programmet avsluttes med at gutten ber om unnskyldning. Jenta, Jeanette Ødegård, har tårer i øynene; med lav stemme sier hun at hun nok aldri kommer til å bli helt ferdig med det som skjedde den kvelden.

Hvordan kjennes det nå? spør Gina vendt mot gutten.

Det går litt tid før han svarer.

Kjenner meg lettere, tror jeg, sier han til slutt. Skulle bare ønske jeg hadde skjønt det før.

2

Ondskapen oppstår når noen ødelegger noe i en annen.

Eskil blir sittende og se på skjermen der han har skrevet de ni ordene. Kanskje det er riktig, det som står der, kanskje ikke. Men han stoler på mannen som har sagt dette til ham.

Og så ligger det onde der som et såkorn, og når det spirer og vokser, blir det til en åker, et helt land, en hel verden.

Zahl hadde drukket en del da han sa det. De satt mellom noen steiner på flata ned mot vannet, de var vel fem eller seks på den samlinga. Grillet abbor de hadde dratt opp, mye bein, men saftig og søtt kjøtt det luktet bål av. Zahl skjenket whisky i plastkoppene. Det svette treningstøyet hang til tørk på de laveste furugreinene, skylt ved bredden av det mørke tjernet, skulle brukes igjen morgenen etter, da ville det fortsatt være fuktig og med en svak eim av myr.

Ikke at Eskil husker helt ordrett alt Zahl sier, men dette med ondskapen tastet han ned på mobilen etter at han hadde krøpet ned i soveposen den kvelden og det bare var noen glør igjen av bålet.

Det var i fjor vår. De dro inn til Drettvann tre helger på rad. Der kunne de trene, fiske maten de trengte, i alle fall noe av den. Kokte de vannet, hadde de nok å drikke også, bortsett fra whisky, den måtte tas med. De var koblet av nettet, det forlangte Zahl. Det var hardt den første dagen, abstinenser så det holdt, men så gikk det overraskende greit. Rastløsheten ble tatt ut i treninga. Slå, parere, slenge hverandre mot den mjuke gressbakken, nakketak, Kimura, alt var lov, bortsett fra biting, lugging og balleklyping – sånt jenter drev med.

De sloss barbeint og uten hansker. Eskil passet på ikke å slå hardt, og da fikk han heller ikke så mye juling tilbake.

Det var kveldene han likte best, sitte rundt bålet og snakke. For han kunne si ting han aldri hadde sagt før. De andre også. Først forsiktig prøvende, så uten filter og med rå latterutbrudd, alt de mente om kjerringer og fittelesber. Det ble mye klaging, det hørte gutta selv. Zahl lot dem drive på en stund før han brøt inn.

Hvem er det som er kjerringer? Det er dere.

Zahl ga dem valg. Du kan sitte sånn og sutre over alt som er gæærnt, eller rette ryggen og se livet som det er. Ja vel, så er du kanskje overflødig, kanskje verden ikke har bruk for akkurat deg til å føre arten videre, kanskje det ikke er en eneste dame som vil velge noen av dere, men for faen, sitt ikke der og grin.

En stund stille rundt bålet.

Zahl fortsatte, holdt en hel forelesning om krabber og ulver, og om hesteflokker som styres av den ene hingsten som jager bort alle rivaler.

Om du er en av hingstene som blir drevet vekk, hva vil du gjøre med det? Sette deg ned og sippe, eller reise deg og slå tilbake?

Zahl snakker på en måte som får deg til å tro på det han sier. Han har vært feltprest i Afghanistan og gateprest i Oslo. Han har hentet døde på slagmarken og under broer på Vaterland. Han fordømmer ingen, men sier det som det er. Trøster deg ikke, trøst gjør deg veik. Han hjelper deg på beina, men du får gå selv. Han er ikke der for å tørke snørra di og tårene, men for å få deg til å rette deg opp og ta igjen.

Denne samlinga ved Drettvann var noen uker etter siste gang Eskil var i avhør. På pur faen kalte de ham inn på nytt, de hadde allerede bestemt seg for å henlegge. Det slo Zahl fast der de satt rundt bålet, og ingen var uenig. De vil nok gjerne reise sak, sa han, for det er sånn de driver på nå. De skal vise at de tar alle anklager på alvor, uansett hvor tynt grunnlaget er. Faen, Eskil, dette skal du stå i, legge hele denne dritten bak deg.

Zahl har alltid mye på gang. Undervisning og foredrag og grupper han driver, men han tar seg alltid tid når Eskil trenger det.

Det første Eskil gjorde etter å ha blitt kontaktet av tv-folka, var å ringe ham. De møttes på Kjellern samme kveld. Ved et bord innerst i det nesten tomme lokalet hørte Zahl ham ferdig, før han selv sa noe.

«Så NRK skal lage et program om overgrep? De skal intervjue jenta som anmeldte deg?»

Eskil supet i seg av halvliteren. «Det skal visst bli en hel episode av Witt og verden.»

«Og så spør de om du også vil bidra?»

«Det er hun som vil ha meg med,» nikket Eskil. «Witchbitch herself.»

Som NRK-kjendis og sjefsfeminist hadde Gina Witt mange kallenavn. Eskil syntes dette var det mest treffende.

«Hva tenker du om at hun spør akkurat deg?» ville Zahl vite.

Nei, hva tenkte han? Eskil drakk mer av ølen og knep litt med øynene, sånn Zahl pleide å gjøre når ting ble trøblete.

«Kanskje jeg får sagt fra om hva som egentlig hendte den kvelden,» sa han og satte glasset fra seg, litt for hardt.

Zahl så på ham mens han sakte trakk fingrene gjennom det fortsatt rødlige skjegget.

«Mulig det, gutt, mulig det.»

Hadde han advart der og da, satt foten ned, ville Eskil sagt nei til Witt og verden, og da ville kanskje ikke alt gått til helvete …

Som om Zahl er ansvarlig for andre valg enn dem han selv tar.

Skjerp deg, gutt, slutt å klage. Rett deg opp i ryggen og ta igjen.

Det er det Eskil har gjort, hver dag siden tv-programmet ble sendt.

Den første uka flommet det over på nettet. Ingen der ute visste hvem han var, men alle mente noe om ham og om det de trodde hadde skjedd. Noen få syntes det var modig å stille opp, selv om det ikke var særlig smart. Noen foraktet ham, kalte ham feig dust som hadde bedt om unnskyldning. Noen skrev at de hatet ham for det han hadde gjort mot jenta.

Etter en uke måtte han slette Facebook-profilen, og insta-kontoen. Det hjalp ikke, heller tvert imot, for han kjente på seg hvordan de fortsatte å kjefte der ute.

Så ble han kontaktet av NRK på nytt. De skulle lage et oppfølgingsprogram, et der voldtekt og overgrep skulle bli diskutert av fagfolk, politikere, jurister. Gina Witt ville ha ham med i et innledende intervju. Han skulle få alle sjanser i verden til å tale sin egen sak, ingen var forhåndsdømt.

Han gikk under jorda. Sluttet å gå på forelesninger. Den tiende dagen reiste han hjem til foreldrene. Ennå ante ingen i nabolaget at det var han som hadde stått fram i tv-programmet. Ansiktet hadde vært sladdet, stemmen erstattet med en skuespillers.

Men noen visste.

Snart ville alle andre også gjøre det.

Han ser for seg det tåkelagte ansiktet fra Witt og verden, ser for seg at han må gå rundt og skjule det resten av livet.

Zahl ringte noen dager etter at han kom tilbake fra USA. Da var det gått to måneder siden episoden av Witt og verden ble vist. Men fortsatt lå den ute på nettet.

«Du ble lurt,» slo han fast. «Det var ikke dette Gina Witt sa til deg på forhånd.»

Eskil husket ikke akkurat hva som ble sagt før opptakene ble gjort. Men da han satt i stolen i det skarpe lyset og kameraene gikk og han kjente svetten renne fra hårfestet … Plutselig var Jeanette sint på ham, sa hun ikke visste om hun kunne tilgi.

Han hadde truffet henne etter det som skjedde på hybelen hennes. Da sa hun ikke et ord om at han hadde ødelagt livet hennes.

Zahl: «Du ble brukt. Det er sånn de driver på.»

Det var akkurat det Eskil gikk rundt og kjente. Han var blitt brukt. Tv-programmet var rigget. De gjorde noe helt annet enn de sa de skulle.

«Gå til sak mot NRK?» Zahl hørtes tvilende ut da Eskil nevnte det. «Du kan jo begynne med å sjekke ut jussen. Var du fornøyd med hun som var forsvareren din da du ble avhørt?»

Etter å ha lest igjennom det han har tastet ned, det om ondskapen som sprer seg og vokser til en hel åker, poster Eskil det i tråden og ser det komme opp under nicket hans, Hunter.

Lenge blir han sittende og se ut i bakgården, studere det nakne treet som står der og skjelver i formiddagslyset. Så klikker han seg inn på Facebook-siden til NRK.

De siste åtte ukene har ingen kommentert episoden av Witt og verden. Stormen har lagt seg. Forrige helg dro han tilbake til Oslo. I går var han på forelesning for første gang siden programmet ble sendt.

De så på ham.

Folk han tidligere hadde sittet sammen med i kantina – nå så de på ham som om de holdt hånlatteren for seg selv.

Overgriperen –

Hva er en anonymisering verdt? Alle visste hvem han var.

Ingen sa noe, men han så det i blikkene. Hvordan de snudde seg vekk og sluttet å snakke idet han kom bort. Det kjentes som et stoff som klebet seg til huden, det prikket og stakk.

Han logger seg inn på tråden for å se om noen har reagert på det han postet for en time siden.

Bare én kommentar har dukket opp, og den er fra Patrick Bateman, som Eskil først trodde bare var en nyhomo som ikke skjønte kulturen på C-Chan, eller ei jente, som med alt sitt niggas- og bitches-prat var der for å kødde.

Bateman: Faen meg på tide du gjør noe, pussy, og ikke bare sitter der og griner. Tar du ikke plassen din, blir du pissa på, så enkelt er det.

Noe sånt Zahl pleier å si.

Bateman: Er du smart, hevner du deg sånn at det svir som piskeslag. Da kan du le hele veien til helvete –

På C-Chan kan alle være så store i kjeften de bare vil, ingen gidder å avsløre bløfferne.

Likevel må Eskil spørre.

Hunter: Metode?

Det tar et par minutter før han får svar: Sjekk e-posten din.

Han kvepper til. Vet Bateman hvem han er?

Én ny mail i innboksen, den har Eskils egen adresse som avsender. Han leser de fire linjene noen ganger.

a) finn ut hva offeret ditt er mest glad i

b) ødelegg det

c) ikke legg igjen spor

Din tur til å pisse på noen …

Et vedlegg følger med, en video. Et stort, grått murhus er filmet. Ser ut til å være i Ullevål Hageby. Kameraet glir rundt i hagen. Den som filmer står tydeligvis på den andre siden av gata. Nytt klipp, døra i huset går opp. Gina Witt kommer ut. Blå kåpe, høye støvletter. Hun lukker seg ut gjennom porten, fortsetter oppover veien.

Neste klipp: Gina Witt på T-banen, sitter og skroller på mobilen sin. Så går hun av, bortover perrongen, skiltet viser at det er Holstein stasjon. Et siste klipp, der dama forsvinner inn gjennom en port. Postkassa dukker opp på videoen. Familien Marcussen står det malt på den med hvite bokstaver.

Ny mail med Eskils egen adresse som avsender plinger inn: Er du den eneste som ikke har skjønt hvordan Witt-kjerringa satte deg opp? Sjekk instaen hennes.

Vet Patrick Bateman noe om tv-programmet som Eskil ikke har fått med seg?

Han plukker opp mobilen, finner Gina Witts Instagramprofil. Tre hundre og tretti tusen følgere. Kåret til en av Norges tjue mest innflytelsesrike kvinner.

Han skroller. Gina Witt i samtale med statsministeren. Gina Witt med pride-flagg. Gina Witt på fjelltur. Og på sykkeltur. Sykkelbukse og stram treningsgenser. Gjorde ikke akkurat noe for å skjule pupper og hofter, mange syns hun er sexy, som kvinne kan du jo spille på det, når det lønner seg.

Det er dette Zahl snakker om. Kampen om fortellingene – den som styrer fortellingene sitter med all makt.

Om det er verdt å hate noen, så er det ikke Jeanette Ødegård, som anmeldte ham, men Witt-kjerringa.

Eskil skroller tilbake. Stanser ved sykkelbildet. Ved siden av Gina en jente han kjenner. Ikke kjenner akkurat, men Silje Marcussen tar elementærpartikkelkurset, hun også.

Forbindelsen mellom Silje og Gina Witt – er det det Bateman prøver å fortelle ham?

Eskil har snakket med Silje Marcussen mange ganger, hun er grei, og pen, og smart. Langt over divisjonen han spiller i. Alt dreier seg om det. Stikke fingern i jorda, slutte å drømme.

For dere har vel ikke tenkt å bli stakkarslige selvmedlidende incels? spør Zahl til stadighet. Finn heller ut hva sex dreier seg om, så kan du avstå om du vil, men da er det frivillig.

Zahl kaller seg volcel, voluntary celibate, det handler om å ta kontroll over livet sitt, og det er noe annet enn å være en føkkings taper …

Eskil skroller videre på instaprofilen, hundrevis av bilder. Intervjuer Witt-bitch har gjort med politikere og skuespillere og realitykjendiser.

Et bilde til med Silje dukker opp. Hun holder omkring skuldrene til Gina Witt, begge med sjampanjeglass i hånda, under et dryss av hjerte-emojier.

Feirer Siljes 20-årsdag. Verdens fineste niese.

Eskil må opp og gå. Tre skritt til vinduet i den vesle stua. Tre skritt tilbake til døra.

Silje er venninne med Jeanette Ødegård, det visste han fra før. Silje er niesen til Gina Witt, det er nytt.

Ingen kan lenger være i tvil om at han har gått i en felle.

Han går inn på tråden og svarer Bateman.

Hunter: De har faen meg satt meg opp. Hele den tv-dritten til Witt-bitch var planlagt.

Bateman: Endelig begynner det å demre. Kanskje på tide å ta igjen?

Gina Witt har ikke hemmelig adresse, det stemmer at hun bor i Ullevål Hageby.

Selv etter år med all dritten hun har drevet med, går hun rundt i byen, rundt i verden, Witts egen verden, fritt menneske i et fritt land. Mens han selv sniker seg rundt og kjenner blikk fra alle som vet hvem han er og har en mening om hva han har gjort.

Eller kanskje de ikke vet. Kanskje blikkene er noe han innbiller seg. Ble det ikke stille rundt bordet i kantina når han kom bort, også før det tv-programmet?

Han vet ikke. Det er det som ikke er til å holde ut. Ikke vite hvem som har sett ansiktet bak den tåkete ovalen på skjermen.

Han dropper forelesninga, stikker ned i kjelleren, låser seg inn i boden, tar ut sykkelen, bærer den opp og ut på gata.

Å sykle hjelper. Asfalten dekket av tynn is som knitrer under de grove dekkene, kjenne den tynne linja mellom der han har feste og der hjulene sklir ut. Sykle på måfå. Kanskje opp til Sognsvann.

Ikke i dag, sier han høyt og blåser frostrøyk opp mot februarhimmelen. I dag skal han et annet sted, har bare ikke tenkt tanken ennå.

Han gjentar adressen hennes for seg selv.

3

Det er formiddagsrolig inne på City Centrum, noen kvinner med hijab og somaliske drakter, pensjonister som får seg en kopp kaffe i kafeen ved rulletrappa. En sliten fyr i gul treningsjakke, knekk i knærne og utstrakt tiggerhånd, har ennå ikke blitt oppdaget av vekterne og kastet ut i vinterdagen.

Silje hadde et par timer mellom forelesninger og et kurs, kjente seg rastløs på lesesalen, dro ned til sentrum. Påskuddet var å finne en gave.

Det er tante Ginas bursdag.

Hun fortsetter opp til parfymeriet i tredje etasje. Ikke siden ungdomsskolen har hun vært på City Centrum. Da ble de tatt i nasking, hun og en jente hun egentlig skulle holde seg unna. Rapport til rektor, rapport hjem. Møte med kontaktlærer og sosiallærer. Morens milde oppgitthet; som alltid møtte hun datteren med psykologens forståelse; dette var ikke annet enn ungdommens grensetesting, sånt som må til for å lære å skille mellom rett og galt. Og etter den gangen er Silje aldri blitt tatt for noe som helst.

En hes tutelyd i baklomma. Signalet hun har lagt inn for uønskede samtaler. Hun skrur av lyden, tallet bak Maliks navn i lista over tapte anrop er blitt latterlig høyt. Hun burde sagt til ham at det var slutt med en gang hun bestemte seg. Hun kjenner seg kjip, og det irriterer henne.

Damen bak disken i parfymeriet er på morens alder, mørkeblå drakt, liksom flyvertinne, men hun prater i mobilen med jålestemme som en tenåring, venninneprat som hun gjenopptar etter å ha sett Silje an.

Silje trenger ingen hjelp. Hun vet hva tante Gina liker, den lette sommerblomstfriskheten. Men hun vil velge noe annet enn det hun har gitt henne før, en ny duft som tanten kommer til å gjøre til sin egen.

Hun leter seg forbi Gucci og Versace, Chanel og YSL. En duftprøve fra Dolce & Gabbana, rabarbra, men L’Imperatrice kjøpte hun til tanten for et år siden, hun bruker den ofte.

L’Avenir.

Prøveflasken står i øyehøyde på den neste hylla. Det er formen som snakker til Silje først, et egg med svanehals. Hun vet allerede at det er den hun skal ha. Duftprøven bekrefter det, en aning av nyperose, kanskje pion. Det er den dyreste i butikken. Hun har penger nok på kortet, og tante Gina fortjener det beste.

Hun har ikke tenkt å betale.

For fem–seks måneder siden var det på håret at hun ikke ble knepet på Strømmen Storsenter. Hun ble bedt om å vise veska, tømme den. Da stakk hun, ut av senteret, de løp etter, men hun var raskere, bedre trent, og med uendelig mye mer å tape. For vekteren gjaldt det å gjøre en jobb, for henne skammen, mørket.

Kvalmen satt i hele den dagen, og natta. Redselen i minst en uke etterpå. Hun bestemte seg for å slutte.

Damen står ikke ved disken lenger, hun er forsvunnet inn bak et forheng.

Det er ikke bare den vakre flasken, og duften av pion og nyperose. Det er måten den blir skaffet på. Noe skjult Silje aldri kan dele med tanten, aldri snakke om, og som derfor knytter dem sammen.

Fra Silje var fjorten eller femten har tante Gina tatt henne med på kafé. Delt sladder og rykter. Tanten er lett å snakke med. Hun har ikke, som Siljes mor, psykologens uangripelige tilnærming. Moren skal belyse og forstå alt og lytter bestandig. Gina lytter også, men avbryter gjerne og sier rett ut hva hun mener. Noen ganger går det hardt ut over noen, hun er en mester i å imitere andres pompøse fakter og talemåter.

Og alltid full av hemmeligheter.

Silje har et flak med aluminiumsfolie i veska, hun stikker hånda nedi, glatter det ut. Har hun likevel planlagt det som er i ferd med å skje?

Kameraet er plassert over døra. Hun snur seg mot det, den ene hånda gjemt bak ryggen, finner den riktige esken ved siden av prøveflasken, smetter den ned i bagen, bretter folien rundt.

Forhenget blir revet til side, damen står der i sin flyvertinneuniform og stirrer. Hun har tegnet de tynne øyenbrynslinjene litt for høyt og ser permanent forbauset ut.

«Har du funnet noe?»

Den samme sildringen i brystet, alt som ikke må skje.

«Jeg må tenke litt. Kommer tilbake –»

Dumt sagt. Du tenker deg godt om dersom du skal kjøpe bil eller leilighet, ikke om det dreier seg om en flaske fransk parfyme.

Damen kommer mot henne.

«Jeg har sett deg før,» sier hun, stemmen både innsmigrende og truende.

«Tror ikke det.»

Silje møter det granskende blikket. I sekundet før hun blir bedt om å tømme veska, kommer en annen kunde inn, gråblå drakt, hodet i en stram hijab, barnevogn og liten unge på slep.

Butikkdamen snur seg, Silje går mot utgangen.

«Hei du, vent litt –»

Hun later som hun ikke hører, fortsetter ut forbi alarmen, ikke for fort, må ikke se ut som en som flykter, svinger mot høyre, rulletrappa, snur seg ikke.

Alarmen ble ikke utløst, folietrikset funket.

Tanken på det hun har gjort sprenger på i brystet, hun vil rope det ut, løpe, kaste seg utfor og fly. Eller være alene i et mørkt rom.

To vektere ved utgangen i første etasje. En er diger med bleket hår, den andre omtrent like mørk som Malik, men kort og firkantet. Den digre snakker i en mikrofon festet på skulderen, glor på henne da hun nærmer seg. Den kortvokste fikler med en mobil. Hun tar opp sin egen, setter den mot øret, begynner å snakke, utbryter noe, liksom overrasket, snur seg og går inn igjen, tar rulletrappa ned i underetasjen. Det er en utgang der også.

«Hei, du.»

Den digre vekteren er med ett rett bak henne. Han legger en hånd på skulderen hennes.

«Jeg tror vi må få oss en prat, du og jeg.»

Stemmen sukkerblid, som om de har fått match på Tinder og skal møtes til en kaffe der inne på Egon, sammen med pensjonistene. Eller hva med en øl eller to før lunsj?

Silje trår ut på gulvet i underetasjen, hånda hans er fortsatt der. Hun rister den av seg.

«Prate om hva?»

Hun må tisse, blæra kjennes sprengfull, men hun har kontroll på stemmen, den er avvisende, kanskje til og med advarende, ligg unna meg.

«Jeg tror vi har mye å prate om,» flirer vekteren.

Så nikker han mot veska hennes.

«Oppi der har du noe, skjønner du. Noe som ikke skulle vært der.»

«Hva da, liksom?»

Det tåpelige spillet blir mer og mer utmattende. Et par gamlinger ved et bord på Egon følger dem med blikket, værer noe, skammen kanskje.

«Det er blitt ringt inn en bombetrussel,» sier vektertypen og retter på den blekede luggen. «Og terrorpolitiet har gått ut med et signalement.» Han holder mobilen sin opp ved siden av ansiktet hennes. «Det ligner deg, på en prikk.»

Han ler krampaktig, og hun gir ham et kjapt smil tilbake.

«Jeg liker jenter som har sans for kvalitet,» sier han. «De som går for det beste.»

«Dette har jeg ikke tid til –»

«Har du leg?» avbryter han, fortsatt flirende, men stemmen er strammet inn noen knepp.

«Ikke på meg.»

Han ser ut til å tenke seg om.

«Ok,» sier han, «vi kan la politiet ordne opp. De har holdt av en plass til deg på Bredtveit, har jeg hørt.»

Hun svarer ikke. En svettedråpe løsner i nakken og renner nedover ryggen.

«Eller vi kan gjøre en deal, du og jeg.»

«Hva slags deal?»

«Gi meg et nummer, så kanskje vi kan ordne opp på en annen måte.»

Nå kjennes det som om hele ansiktet krymper.

«Jeg snakker om mobilnummer,» tilføyer han med det samme tåpelige fliret. «Du gir meg nummeret, altså ditt eget, og jeg rapporterer at jeg for en gangs skyld ikke greide å fange tjuven.»

Hun øyner en sjanse til å slippe unna, ramser opp åtte sifre, ikke så langt fra de riktige.

Vekteren ser på henne hele tiden. Så gjentar han nummeret, siffer for siffer, tydelig stolt over at han husker det.

«Sånn skal det være.» Han lar henne kjenne på lettelsen før han tilføyer: «Da får vi sjekke at det stemmer.»

Han taster nummeret på sin egen iPhone, venter.

«Nice try.»

Han tar ikke blikket til seg, det glir opp og ned, kler av henne boblejakka, den tynne genseren.

«Det er din dag i dag, vesla,» sier han, snur seg og tar trappa opp igjen.

Hun kommer seg inn på doen, det lukter nymalt. Alle båsene er ledige, hun tar den midterste, drar ned stretchbuksa. Mens hun tømmer seg, betrakter hun det som er skrevet med kulepenn på veggen over dorullholderen, bokstaver fra et ukjent alfabet. På gulvet, innunder skilleveggen, ligger en sprøyte med blodrester i.

Siste gang.

Hun har kontroll, har alltid hatt det egentlig, men i dag ble hun revet med.

Døra til doen blir åpnet, lukket igjen. Så helt stille.

Hun gjør seg ferdig, tørker seg.

Ikke en lyd der ute fra.

Hun trekker ned, låser opp båsen.

«Der er du jo.»

Den digre vekteren står ved vasken, mobilen i hånda foran seg, som om han filmer henne.

«Tenker vi tar en liten prat til. Det ble jo så koselig sist.»

Gulvet synker under henne. Hun får ikke til å si noe.

«Den dealen du fikk var litt for god. Mye til deg, nix og nada til meg. Sånn kan vi ikke ha det. Ikke engang i verdens rikeste land.»

Han ler litt av dette. Kanskje han burde prøve seg på standup.

«Ingen kommer til å forstyrre oss.»

Stemmen er dempet nå, som om han virkelig tror det er en date han er på. Han stryker seg gjennom det gulblekede håret, kommer et skritt nærmere. «Ikke noe stress. Dette kommer til å bli bra.»

«Slipp meg forbi.»

Hun hører hvor skarp stemmen hennes låter.

«Om en liten stund, vesla. Ikke vær redd.»

Han kommer enda nærmere, legger en hånd under haken hennes. Han mangler øreflipper, ser hun nå. Er det sånt hun kommer til å huske?

«Søt jente. Burde ikke stjæle, bare.»

«Du – rører – meg – ikke.»

Hun støter det ut, hvert ord for seg.

«Gå hjem og se på pornoen din,» tilføyer hun, og hun kan komme til å si verre ting, for hun er livredd nå.

«Porno? Hekta på det også? Ved siden av å stjæle?»

Han griper rundt håndleddene hennes, tvinger henne bakover mot vasken, nevene er ru, neglene nedspiste. Manneparfymen kommer i tunge bølger fra den digre kroppen, blander seg med malingsrester og lukten fra doene.

Med et rykk vrir hun seg løs, veska deiser i gulvet.

Han rister på hodet. «Nice try,» sier han igjen. «Det der tolker jeg som samtykke.»

Bevegelsen i armen hennes er automatisert. År med trening ligger i den, kraft fra hofta, knyttneven roterer nedenfra, treffer siden av ansiktet hans. Det kjennes som om knokene eksploderer, hun har aldri slått så hardt uten hansker. Følger på med et spark opp i magen.

Han krøker seg sammen, mister mobilen. Hun tupper til den, napper til seg veska.

Men han har allerede rettet seg opp, står der og raver, svart i øynene, holder seg i dørklinken med én hånd, den andre presset mot nesa. Mellom fingrene siver seige dråper som farger skjortebrystet mørkt.

«Faen ta deg, bitch,» hveser han og raver mot henne.

Hun blir klemt bakover, inn mot båsen hun nettopp forlot. Det skjer nå, lyner det gjennom henne. Det som skjedde med Jeanette, men mye verre. Lyset i et av rørene begynner å flimre, som på film, en forvirrende, dyster lyssetting.

«Ok,» sier hun lavt. «Ta det rolig, så ordner det seg.»

Hun vet ikke om hun snakker til seg selv eller ham. Vekteren flekker tenner, de er dekket av blod.

Hun smetter inn i båsen, skal dra døra til seg, da er foten hans der.

«Tror du jeg er dum?»

Hun tror det, vil hyle det opp i ansiktet hans, men kniper igjen, presser ryggen mot båsveggen, glir nedover, som om den sammenkrøpne stillingen kan beskytte henne.

Han smatter med tunga.

«Kom deg opp, gulvet er fullt av drit. Hva tror du jeg er?»

Heller ikke det svarer hun på, men idet hun aker seg opp, plukker hun med seg det som ligger der, sprøyta med rester av blod.

Hånda hennes skyter fram.

«Hva faen –»

Hun holder den tre centimeter fra halsen hans.

«Vekk fra meg.»

Han oppfatter hva som stikker ut mellom fingrene hennes. Øynene utvider seg, hun ser nettverket av fine blodårer i det hvite, strever med lysten til å kjøre sprøytespissen dypt inn i den butte muskelhalsen.

Han tar et skritt bakover.

«Wow, wow, bitch, er du en sånn en.»

«Bort dit!» Hun nikker ham forbi vasken, mot den innerste dobåsen, kommer seg til døra, river den opp.

«Du driter i å følge etter.» Hun roper nå, greier ikke kontrollere stemmen. «Så driter jeg i å anmelde deg. Så beholder du kanskje jobben.»

Øynene hans buler i det flimrende lyset. «Tror du ikke jeg finner deg, din jævla slut?»

Hun smetter ut, trekker igjen døra etter seg, så hardt hun kan.

Først ute i den lyse februardagen kjenner hun hvordan hele kroppen dirrer.

Hun løper over veien, armen løftet foran seg, som en befaling til bilene, fremdeles med sprøyta i hånda, slipper den ned i en kloakkrist ved bussholdeplassen, løper videre opp mot Jernbanetorget, opp Karl Johan, stanser ikke før Paleet, finner en do, låser seg inn, hendene i rennende vann, såper dem inn på nytt og på nytt, unngår speilet, orker ikke møte blikket.

Utenfor Narvesen ved Nationaltheatret tar hun parfymeflasken opp av veska. Under den gjennomsiktige folien i lokket ser svanehalsen nå mer ut som en orm som trenger seg ut av et egg. Hun stapper esken i en søppelkurv. Den er full av fingeravtrykkene mine, farer det i henne. Hun siger inn mot muren, står der til hun kjenner pusten roe seg.

En flaskejeger kommer til å plukke med seg den parfymen. Kommer til å selge den for noen småpenger.

Gaven til tante Gina.

En eller annen blir glad for å få den.

Nede i T-banen blir hun sittende på benken. Togene kommer inn på perrongen, drar igjen. Det går en halvtime, kanskje mer, før hun kommer seg på et av dem.

I en eske i skapet på rommet sitt har hun noen småting liggende, og en bunke med bankkort og et par førerkort. Og id-ene til ukjente menn hun har støtt på. Og én gang en kvinne som satt på toget til Sandvika, mørk og uvirkelig pen, Vivian Carter-aktig. Det må være halvannet år siden.

Det ene førerkortet tilhørte en høy mann i Marlboro-skinnjakke. Han hadde halvlangt hår med noe grått i og sto bak henne på Vinmonopolet på CC Vest en gang i sommer. Lommeboka hadde han lagt ved siden av rullebåndet og forsvunnet inn mellom reolene igjen. Det lå kvitteringer i den, kredittkort og altså førerkortet, skulle det vise seg. Noen hundrelapper også, Silje ga dem til en romkvinne på veien hjem, Robin Hood-stil.

Hun er ingen tyv.

Hun har aldri hatt planer om å benytte seg av kredittkortene, dessuten var de vel sperret minutter etter at de ble borte. Men mannen med førerkortet hadde noe ved seg som gjorde henne nysgjerrig. Hun sjekket ut hvor han bodde, et sted i Asker, fant huset på Google Maps. Noen dager etter at hun nappet til seg lommeboka, ringte hun ham og spurte etter et tilfeldig navn, lyttet nøye til stemmen hans da han svarte at dette navnet var ukjent for ham, før hun beklaget og la på.

Gleden hun kjente varte ikke lenge. Det plaget henne i flere uker etterpå at han hadde nummeret hennes i anropslista. Sporet som førte til henne.

Hun er bestemt nå, det første hun skal gjøre når hun kommer hjem. Kvitte seg med det som ligger i esken. Alt sammen. Dette var siste gang. Hun skal slutte. Slutte helt.

4

Jeg har satt meg i en sofa ved vinduet. Utsikt ned på en halvfull parkeringsplass. En skarpt tegnet åskam i horisonten. En gedigen heisekran peker skrått opp i den blygrå ettermiddagshimmelen.

Hvor lenge skal jeg sitte her og vente?

En tv står på i den andre enden av rommet. Naturprogram. Hjortedyr i flokk krysser en bred flod. Krokodiller kommer seilende.

Jeg fisker opp mobilen, sjekker tråden på C-Chan.

Hunter: Jeg har noen planer.

Eskil Borgen kunne i alle fall begynt med å finne seg et bedre nick.

Det han brever er svar på min kommentar fra før i dag: Kanskje på tide å ta igjen? Og det jeg skrev om metode.

Det er bursdagen til Gina Witt, kunne jeg opplyst ham om, i tilfelle han ikke har funnet det ut selv. Mye mer kunne jeg fortalt, først og fremst hvordan han har havnet i noen andres fortelling uten å skjønne en dritt.

Men nå ser jeg at det er i ferd med å gå opp for ham. Det kommer til å skje noe. Jeg nøyer meg med å breve en påminnelse.

Patrick Bateman: Dårlig utført hevn = backfire. Pass på at du ikke blir pissa på enda en gang.

Legen som tar meg med inn på et kontor for å avsi dødsdommen, har tyskklingende navn og snakker gebrokkent. Ikke bare stemmen viser hvor stresset han er, men også de rastløse fingrene som vandrer mellom tastaturet og det trimmede skjegget.

Metastaser til hjernen, sier han og forklarer, helt unødvendig, at en metastase er en ondartet spredning av kreftceller. De har ligget i skjul i årevis før de har satt i gang dette røvertoktet. Sånn driver han på, det høres ut som han leser fra en barnebok. På et tidspunkt har disse cellene lagt ut på en seiltur rundt i blodet og funnet en bredd å gå i land på, forteller han, i dette tilfellet altså hjernen. Her rister han dystert på hodet. Og så bygger de seg kolonier, først små og usynlige, så større og flere, helt til de tar over hele landet.

Altså dødelig? sier jeg for at han skal komme til saken.

Døden kan inntre i løpet av en måned eller to, svarer han. Neppe mer enn tre.

Og hjerneslaget skyldes en av disse metastasene?

Godt spørsmål, nikker han anerkjennende, som om han først nå skjønner at det ikke er et barn han har framfor seg på det lille kontoret, der det står en kaktuslignende vekst i vinduskarmen og utsikten er rett inn i veggen i nabofløyen på nevrologisk avdeling. Han klikker fram noe på pc-en sin, inviterer meg til å se, det dreier seg om CT-bilder av hjernen, og han peker på skjermen med en oransje BIC-penn: En av metastasene sitter nær senteret for språk; en annen fortil, på et sted der personligheten formes. Visse typer medisiner kan begrense skadene, men bare midlertidig.

Vi snakker om lindrende behandling, slår han fast med en grimase som under andre omstendigheter kunne gått for å være et smil.

Så føyer han til noe om at dette må være en forferdelig beskjed å få, og at det tar tid å ta det inn over seg.

Han slipper fra seg BIC-pennen og fortsetter redegjørelsen. Det er mye som skal sies og tiden er knapp. Det er spørsmål om sjukehjemsplass. De har sendt søknad til kommunen og bedt om at den blir behandlet kjapt. I mellomtiden vil hjemmetjenestene ganske sikkert bli trappet opp.

De har meldt fra til kommunen, sier jeg da jeg har hjulpet mor på plass ved siden av meg i bilen.

De vil ha deg på pleiehjem.

Jeg lar det synke inn, men det ser ikke ut til at hun reagerer; blir i alle fall sittende og se ut gjennom frontruta mot den ledige parkeringslomma foran oss.

Kan du tenke deg hvordan det livet blir? sier jeg. Omgitt av gamlinger. Fellessang og håndarbeid. Og fremmede som hele tida kommer rett inn på rommet ditt og flytter deg hit og dit.

Nå lukker hun øynene, som for å slippe å høre mer, og jeg lar det ligge.

Uten meg er hun hjelpeløs.

Ute på motorveien fortsetter jeg å prate beroligende til henne, som jeg alltid har gjort, men ennå har hun ikke svart, og det begynner å gå opp for meg hva det betyr, det overlegen sa om språksenteret. Kanskje hun aldri kommer til å snakke mer. Og hva vil det gjøre med henne? Hva vil det gjøre med meg?

Stemmen hennes blir ikke borte, selv om hun er taus.

Jeg kikker bort på henne, de har vasket og fønet det tynne, grå håret, det ligger som lette makrellskyer rundt hodet.

Sa legen til deg hvor sjuk du er?

En bevegelse i munnen hennes, fortsatt ingen lyd.

Det nytter ikke å juge, sa du bestandig, for du kunne se tvers gjennom meg. Og se med mine øyne, når det passet deg. Og da vet du vel hva jeg sitter her og tenker.

Ved avkjørselen nordover tar jeg ikke av, men fortsetter mot sentrum. Hun reagerer ikke på det heller.

Jeg tenkte vi kunne kjøre en tur, forklarer jeg, og først da kommer jeg på hvor jeg vil ta henne med.

Vi har det ikke travelt. For hva skulle hun rekke? Jeg følger den gylne kveldshimmelen som åpner seg over byen foran oss, et anstrøk av rosa, før den går over i dypere og dypere blått. To måneder igjen, kanskje tre. Ikke sjelden tar leger feil om sånt, så la oss si fire eller fem.

Hvor mange hjerteslag gjenstår? Hvor mange ganger rekker hun å trekke pusten?

Ettermiddagstrafikken har stilnet, og det tar ikke mer enn et kvarter til Ullevål Hageby.

Jeg sjekker husnumrene, selv om det ikke er lenge siden jeg var her sist. Svinger inn på fortauet på den andre siden av veien.

Det er her hun bor, sier jeg og peker.

Mor reagerer ikke.

Gina Witt, tilføyer jeg, og da snur hun på hodet – blikket er blitt gråere, den melkehvite ringen rundt regnbuehinna ser ut til å ha vokst i disse ukene på sjukehuset, men det skjer noe i blikket, pupillene trekker seg først sammen, så vider de seg ut.

Jeg har alltid fulgt med på øynene hennes. Et varsel om hva som kom til å skje. De få sekundene du får på å forberede deg.

Det er bursdagen hennes i dag, sier jeg og kan ikke annet enn å le, for det kjennes som om vi beveger oss i randen av den absurditeten som er kjernen i dette livet, mor og jeg i en bil, utenfor dette huset, en snau time etter at hun fikk dødsdommen.

Gina Witt er sikkert ikke hjemme, sier jeg, hun er vel ute og feirer.

Jeg tar opp mobilen, finner fram en videosnutt, den der Gina er på vei ut av huset vi nå sitter ved.

Er det vondt for deg å se dette?

Et øyeblikk har jeg glemt at hun er ute av stand til å svare. Jeg starter bilen igjen. Jeg bør kjøre henne hjem, mye skal ordnes, blodsukkermåling, insulin, kveldsmat, kveldsmedisiner, før jeg kan dra fra henne.

Men jeg krysser Ringveien og fortsetter oppover i åsen, som om jeg også i dag følger etter Gina Witt og filmer henne.

Noen få minutter etter svinger jeg inn i Myrbakken, glir sakte oppover, stanser utenfor porten til den store eiendommen.

Barndomshjemmet hennes, sier jeg.

Det vet nok mor fortsatt. Jeg spurte legen om hukommelsen, han trodde den var noenlunde intakt, men kunne ikke si noe sikkert.

Og du vet hvem som bor der nå, sier jeg, halvveis som et spørsmål. Ginas søster med mann og barn.

Jeg har beskrevet dette huset så nøye for henne, epletrærne i hagen, lyset fra vinduene, luktene i kjøkkenet og på badet, fått henne til å se det for seg, fått henne til å kjenne hvordan det ville vært å bo her.

Som om det hjelper å drømme seg bort fra sitt eget ødelagte liv –

Idet vi skal kjøre videre, åpnes utgangsdøra der oppe, jeg får et glimt av guttungen, han slipper hunden ut i hagen. Den bykser ned trappa og inn mellom epletrærne, blir stående og snuse på en av stammene, før den senker bakparten og tisser lenge.

Jeg foreslo en gang å skaffe en hund til deg, husker du det? Den kunne holdt deg med selskap om dagen, og voktet huset om natta.

Mor kikker opp i hagen, ansiktet uttrykksløst.

Du svarte at hunder er motbydelige, husker du det? De kommer krypende og logrer – du sa du ikke kunne fordra vesener som tigger om kjærtegn.

Kanskje smalner øynene hennes ørlite når jeg sier dette, kanskje er det innbilning.

*

Det er mørkt da jeg har fått henne hjem og inn i stua. I morges var jeg innom og skrudde på varme, så hun kommer ikke til å sitte her og fryse.

Jeg setter over noe tomatsuppe, og et par egg. Måler blodsukkeret hennes mens jeg venter på at det skal koke ferdig. I morgen kommer hjemmesjukepleien, men i kveld er det jeg som må sette insulindosen.

Etterpå skyver jeg den store lenestolen inn mot vinduet. Hun går ustøtt fra spisebordet og bort dit. Legen sa de skulle ordne med et gåstativ. Det blir vel til at jeg må skaffe det også.

Jeg stikker ned i kjelleren for å sjekke beredskapslageret hennes. Hylle på hylle med hermetikk, solbærsirup og syltetøy, dopapir, såpeflasker, tannbørster, nok for flere år …

Det er sjuende februar. Kanskje er hun fremdeles her til våren, til og med til sommeren. Når høsten kommer, er hun borte.

Hva blir igjen, annet enn en kjeller full av hermetikk?

Jeg gløtter på døra til fryserommet. Den er av metall og kunne sittet i et bomberom. Det er ikke lys der inne, bare i fryseren når den åpnes. Den er merkelig nok tom. I den smale, skarpe lysstrimen ser jeg den flekkete madrassen ved veggen. Synet av den sender et strømstøt ned gjennom kroppen, helt ut i tærne.

Det er denne madrassen som blir igjen. Og lukta av den, og alt som er sagt og ropt med munnen presset mot skumplasten.

Under den nederste hylla ute i gangen, helt inn mot veggen, finner jeg pappesken, også den fylt med ting som må kastes om ikke lenge. Noen fotoalbum – hun fortsatte å ta analoge bilder lenge etter at folk flest sluttet med det. En bunke notisbøker med handlelistene hennes, side opp og side ned, dato og pris på hver ting som er kjøpt inn gjennom tjuefem år, sirlig ført med fyllepenn i kolonner.

Underst i esken ligger maska.

Rundt kanten av den har gummien begynt å flasse av, men fortsatt er den tøyelig og med den samme, hudlignende fargen. Den forestiller et dyr, jeg fant aldri ut hvilket. Bjørn, kanskje, men med små plirende griseøyne og tjukk, utstående nese.

Jeg fikk lov å ha den på når hun kom inn på rommet for å hente meg og ta meg med ned hit i kjelleren. Da var det som om det ikke var meg det hendte med, men et dyr, et som fortjente det.

Oppe i gangen stanser jeg foran speilet, holder dyretrynet i begge hender, tøyer det så kjeften dras ut i et bredt flir. Så hekter jeg på meg strikken og trekker maska over ansiktet.

5

Når de er ulikt antall på gymmen, går Malik inn og sparrer med én av dem. Etter at de ble sammen, har han aldri valgt Silje. Ikke før i dag.

Han har skjønt at det er noe. Hun ser det i blikket hans, hører undertonen i stemmen. Hun skulle sagt det til ham for flere dager siden.

Han tar imot slagene hennes, de har mindre kraft enn de burde hatt, han parerer hoderystende.

«Men så ta i da,» kjefter han. «Er du redd?»

Hun sparker mot magen hans, men foten hans vipper benet hennes opp, hun holder på å falle bakover, rekker ikke å gjenfinne balansen før han setter inn en slagserie.

«Hva er det med deg? Du er ikke til stede. Lett bytte.»

Hun løfter nevene, samler albuene, tar et skritt mot ham, finter med venstre, drar til med høyre, altfor tidlig, hun åpner seg, og han markerer med en kjapp bevegelse hvor han ville satt slaget, rett over neseryggen hennes.

«Det der ville vært game over,» sier han hardt. «Guarden din henger som puppene til ei gammal kjerring.»

Hun gjør et forsøk til, slår for hardt, tipper framover, guarden vidåpen. Malik stønner demonstrativt.

«Ingen gameplan, du virrer rundt som ei høne. Skulle tro det var første gang du var her.»

Han slår fire–fem slag, hun avverger, blir presset mot veggen. Lukten av ham, Boss-parfymen som hun har sagt hun liker, men som han bruker for mye av. Svetten hans har fått en annen tone i det siste, noe osteaktig som hun ikke har kjent før. Kanskje noe hun innbiller seg.

«Det er slutt,» puster hun.

Han slår mot hansken hennes, såpass hardt at hun kjenner ryggen dunke i veggen.

«Vi holder på et minutt til.»

«Det er slutt,» gjentar hun, enda mer andpusten. «Mellom oss.»

Han bråstopper midt i en finte, ansiktet mindre enn ti centimeter fra hennes.

Hun har tenkt seg alle slags reaksjoner. Sinne ville kanskje vært det beste. Men det hun ser i blikket hans er vantro.

«Det mener du ikke.»

Hun tar et skritt til siden, sender av gårde en løs jabb, den treffer ham i mellomgulvet, det virker ikke som han merker det.

«Det er det jeg mener – lei for det.»

På den halvmørke plassen utenfor treningsstudioet står han lent mot panseret på Teslaen. Han er kledd i skinnjakke, hvit skjorte under, den lange luggen henger ned på den ene siden, fuktig etter dusjen.

Silje later som hun er overrasket.

«Jeg sa du ikke skulle vente på meg. Jeg har sagt det jeg skulle si.»

«Kanskje jeg trenger å si noe, har du tenkt på det?»

Hun ser hvor usikker han er.

«Jeg skjønner at du er forbanna på meg,» begynner hun.

Han rister på hodet. «Tror du ikke jeg veit hva de mener om meg i familien din?»

Silje holder på å bryte ut i latter. «Hvem snakker du om?»

«Mora di og tanta di – særlig hun. Og han sleipe faren din.»

Nå merker hun sinnet hans. Jeg er ikke redd ham, gjentar hun inne i seg. Han vil aldri finne på å gjøre meg noe. Ikke engang nå –

«Tror du ikke jeg veit noe om dem,» sier han lavt og inntrengende. «Alle som hater tanta di –»

«Malik, tror du jeg har tenkt å stå her og ta imot en masse dritt?»

Hun snur seg for å gå, kjenner et stikk av dårlig samvittighet. Å slå opp er kjipt, men denne gangen har hun bestemt seg for å gjøre det ordentlig, ikke komme med utydelige meldinger som gir grunn til å håpe.

«Jeg veit nøyaktig hva faren din gjorde den gangen.»

Hun biter seg i leppa. Om Malik skal bruke det verste mot henne, hvem faren hennes er, ting hun har fortalt ham som han har lovt aldri å snakke om …

Hun prøver å skjerpe seg, for hun kan også begynne å si ting, skrike noe opp i trynet på ham, den egentlige grunnen til at hun gjør det slutt.

Hun begynner å gå, må komme seg vekk før hun mister kontrollen.

«Og jeg veit hvordan han slapp unna.»

Uten egentlig å ville det, stanser hun. Det Malik sier stemmer dårlig med at det er faren hennes han prater om.

«Slapp unna hva da?»

Hun skjønner at det er dette han vil, gjøre henne nysgjerrig, få henne til å fortsette samtalen, kjøre henne hjem, bearbeide og overtale.

«Jeg snakker om stefaren din,» sier han.

«Sten?» Hun greier ikke la være å spørre. «Hva med ham?»

Malik heiser jakka på plass. «Spør han om Rashida Chaudry,» sier han. «Hva han gjorde den gangen. Kanskje den fine familien din ikke er så jævla mye bedre enn andre allikevel.»

*

«Slo du opp mens dere drev og sparret?»

Tante Gina ser virkelig overrasket ut.

«Jeg gjorde vel det.»

Mobilen til tanten brummer på bordet, hun plukker den opp.

«Modig jente, asså, det må jeg si.»

Silje nipper til champagneglasset. «Malik er ikke sånn, han ville aldri …»

Gina klikker på skjermen, skyver mobilen vekk.

«Vi tror vi kjenner hverandre, Silje, men så skjer det ting.»

Det vet tanten mer om enn de fleste. Fortellingen om livet hennes kunne vært utgitt som en roman (kanskje du skulle skrevet den, Silje?). Hun dro til Frankrike da hun var atten, au pair i en rikmannsfamilie, ble kjæreste med sønnen (altfor klisjé til at det kunne blitt med i romanen …), brøt med ham etter noen måneder, haiket rundt i Europa med en venninne, fikk jobb på en båt, havnet i USA (ennå er vi bare i første kapittel …). Levde sammen med en kunstsamler i New York, vanket med de særeste avantgarde-kunstnere og rockemusikere (det der tør jeg ikke fortelle om, Silje, ikke engang til deg …). Da hun kom hjem, tok hun sykepleien (det var på tide å gjøre noe for andre mennesker, selv om det var skuespiller jeg alltid drømte om å bli). De første programmene hun lagde for NRK handlet om helse, særlig kvinners helse (som til alle tider har vært nedprioritert, og fortsatt er det).

Silje lener seg tilbake i den røde plysjstolen. Endelig kan hun slappe av. Sånn virker tante Gina på henne (alt lar seg løse, Silje, det dreier seg om å ta styringen, ikke la andre sette grensene for deg).

Tanten kommer rett fra NRK-studio og har på seg det hun kaller journalistuniformen, innsvinget dueblå dressjakke, svart bluse under. Det lange, lyse håret er trukket stramt bakover, og store dråper av gull henger i ørene (de er mye billigere enn de ser ut som …). For noen år siden ble hun kåret til Norges mest velkledde i et dameblad. Hun stilte opp i intervjuet og benyttet anledningen til å kritisere fokuset på hva kjente kvinner har på seg (du blir fanget av rollen din, Silje, enten du vil eller ikke, like godt å akseptere det, da kan du kjempe de kampene som virkelig betyr noe).

Silje ser moren dukke opp ved inngangen, vinker til henne.

«Gratulerer,» sier moren da hun kommer bort, gir først søsteren, så datteren en klem, parfymen er enda lettere enn Ginas, tar liksom ikke plass i det hele tatt. Det er for at klientene hennes ikke skal bli forstyrret.

Bordet Gina har reservert er ved vinduet ut mot den stille gata, og skjermet fra resten av restauranten. Hun har ikke noe behov for å bli gjenkjent av enhver som mener noe om henne, selv om de fleste er godt voksne kvinner som kommer bort for å fortelle hvor viktig arbeidet hennes er for dem personlig.

Men det gjelder ikke alle.

Silje tenker ennå med gru på en mann på T-banen som reiste seg med knyttede never og slengte de verste kallenavn mot tanten. Hun var sikker på at han ville slå henne rett ned, men han snudde seg og gikk av på neste stasjon.

Kelneren er der med champagneflasken og heller i til Silje og moren, men Gina holder hånda over glasset sitt.

Søsteren skotter over på henne. «Det ligner da ikke deg.»

Gina smiler fort. «Jeg har noe jobb å gjøre etterpå –»

«I kveld?»

Og da er de i gang med å snakke om Ginas nye bok, som skal lanseres om en uke. Retningen samtalen tar passer Silje, hun har ikke noe behov for å fortelle om dagen sin. Ikke sparringen med Malik. Og ikke det som skjedde på City Centrum. Særlig ikke det.

Hun fant en ny gave i et antikvariat på veien hit. En gammel utgave av Mrs. Dalloway, lyseblå innbinding med snirklete gullskrift, og Gina ser virkelig glad ut da hun pakker den opp.

Av Evelyn får hun billetter til operaballetten.

Silje betrakter de to søstrene der de sitter ved siden av hverandre og snakker om forestillingen de skal se sammen. Morens svarte hår ser fremdeles naturlig ut. Gina har alltid vært blond, men aldri så blond som nå. Hun er førtito, Evelyn to år eldre, alderen kler dem begge, slår Silje fast. Morens slanke kropp, ikke én overflødig kilo; Ginas runde og frodige – men ingen kaller henne overvektig, bare veldig kvinnelig, som Sten kan finne på å si.

Så nære hverandre de er, moren og tanten, og så ulike. Gina hevder at hun aldri for egen regning har satt sine ben i en kirke, og himler over at søsteren fortsatt kan finne på å gå til nattverd. Og hun kaller Evelyn naiv som snakker om den unike tilknytningen mellom mor og barn i de første leveårene.

Av og til krangler de. Som da Gina ville ha med Evelyn på en demonstrasjon, og søsteren lo det bort. Noen hadde stilt spørsmål ved kvinners rett til å beholde ett foster og fjerne tvillingen. Gina og noen titalls andre kvinner samlet seg foran Stortinget iført kostymer som de fruktbare i The Handmaid’s Tale, for det var dit vi var på vei om mørkemenn og kvinnehatere fikk det som de ville – veien til kjønnsdiktaturet ville ligge åpen.

«Har Silje fortalt deg at hun slo opp med kjæresten sin mens hun ga ham bank i ringen?»

Moren ser spørrende på Gina, så på Silje.

«Er det sant?»

Silje bekrefter det og merker hvor lettet moren blir.

I litt over et år har hun vært sammen med Malik. Fra han kom inn i klubben med svart belte, grad to, og ble treneren hennes.

Malik er helt liberal, slo hun fast hjemme, han er mer norsk enn meg, hva nå det betyr – Dette sagt mest for at Sten ikke skulle slenge med leppa. Stefaren har ingenting til overs for islam, hverken radikal eller liberal.

Moren skyndte seg å forsikre Silje at hun ikke trengte å forsvare seg. Der i huset drev de ikke og sorterte mennesker etter tro og etnisitet.

Likevel har hun gått rundt og vært urolig for dette forholdet, sånt klarer hun ikke å skjule for Silje.

Midt i det andre champagneglasset kommer Silje på det hun skulle spurt om.

«Han sa noe rart – altså Malik, da vi sto utenfor gymmen.»

Moren blir engstelig i blikket. «Han har ikke truet deg?»

«Han er ikke sånn,» slår Silje fast, nok en gang.

Moren og Gina veksler blikk av typen du tror ikke han er sånn, ikke før du får se at det er sånn han er.

Silje gidder ikke kommentere det.

«Han sa noe om Sten,» sier hun i stedet. «Jeg vet ikke hva det var. Noe med en som het Rashida et eller annet. Han sa jeg skulle spørre Sten hva som skjedde.»

Moren nipper til den boblende, strågule væsken.

«Det var en sak for mange år siden,» sier hun. «En pasient det gikk galt med. Det var ikke Stens feil, men sånn er det å være kirurg, vet du. Alltid ansvarlig, også for andres tabber.»

«Kanskje vi kan snakke om noe annet,» bryter Gina inn. «Skål, for oss. Det er vi tre jentene. Ingenting kan erstatte det vi har sammen.»

Liksom en høytidelig erklæring som vipper over i ironi, men Silje vet at tanten mener det. Det kjennes som det tryggeste i livet, at det er de tre og alltid vil være det.

Da det andre glasset er tømt, må hun på do. Hun reiser seg, kaster et blikk ut av vinduet, får øye på en skikkelse på den andre siden av gata. Det er noe kjent ved ham.

I det samme plinger det inn en melding.

Ondskapen oppstår når noen ødelegger noe i en annen …

Silje går til utgangen, ut i det lette regnet, småløper bort til gatehjørnet, ser ingen der.

Sånn kan samvittigheten din drive på, mumler hun for seg selv. Få deg til å innbille deg ting.

Men hva skal hun ha dårlig samvittighet for?

6

Så lenge Eskil kan huske, har han gått rundt med en følelse av når som helst å kunne bli avslørt.

Fortsatt kan han høre lærerens stemme, hun de hadde i sjette og sjuende klasse – hun spør hvem som har lagt en død mus på stolen hennes, eller tegnet en voksentiss på tavla. Blikket flytter seg fra den ene til den andre, inkvisitorisk.

Det var aldri Eskil som drev med sånt, men det hjalp ikke på uroen, tvert imot, han ble mer og mer opphisset, strevde med å sitte stille på stolen.

Å være uskyldig kjentes som en rus, uutholdelig sterk.

Og det knyttet ham til de andre i klassen som ikke hadde gjort noe galt. Et fellesskap han ellers hadde vondt for å finne.

Og fremdeles kan ikke Eskil se en politiuniform uten å bli fylt av denne sterke, fryktblandede gleden. Stans meg, kroppsvisiter meg, undersøk bilen.

Sånn er det også i tollen på flyplassen; ta meg til side, undersøk bagasjen min, for jeg er ren, jeg er lydig, det er ikke noe galt med meg, jeg er som deg, uskyldig.

Kun én gang er han blitt stoppet i promillekontroll. Eskil hadde ikke rørt alkohol på minst tre uker. Likevel truet opphisselsen med å overmanne ham. Det alvorlige ansiktet til politibetjenten da han ba ham blåse. Og da prøven var ren – selvfølgelig var den det – greide han ikke å stå stille, ville takke betjenten, kjentes det som, ville at betjenten skulle legge armen rundt ham og vise hvor stolt han var av ham. Eskil merket selv at han snakket raskt og usammenhengende. Betjenten så rart på ham og vurderte kanskje om blåseprøven var til å stole på, før han vinket ham videre.

Men den morgenen for halvannet år siden, da Eskil sto og stirret på brevet fra Oslo politidistrikt, riksvåpenet med løven, innkalling til avhør … Noe om at det var levert inn en anmeldelse mot ham. Forsøk på voldtekt. Den fornærmedes navn.

Zahl fikk tak i en forsvarer. De møttes på kontoret hennes på Aker Brygge. Hun var veldig tynn, hadde likevel ganske store pupper. Hun snakket ålesundsk eller noe sånt og het Pernille. Ingen ulempe å ha en kvinne som forsvarer i en sånn sak, mente Zahl.

Avhørsrommet de tok ham med til, husker han bare vagt. Det var grått, uten vinduer. En kvinne og en mann på den andre siden av bordet. Kamera oppunder taket.

Eskil kjente ikke et spor av uskyldsrus da, bare kvalme i tunge bølger gjennom kroppen. Egentlig var han skyldig, hadde bestandig vært det. Uskylden han hadde kjent så sterkt, var et dekke for den han egentlig var. Hadde han ikke alltid visst at han en dag ville bli avslørt?

Den dagen var kommet nå.

Patrick Bateman har mailet ham en ny video.

Gina Witt krysser gata, over til en park. Kameraet følger henne et stykke inn mellom trærne. Ikke noe uventet skjer, bare Gina Witt som går der, og likevel kjenner Eskil denne pirringa da han spiller av opptaket. Hun ble filmet uten å vite det. Nå er han øynene som ser henne, som følger med på alt hun gjør.

Det er som å ta tilbake noe hun har stjålet fra ham.

Zahl har også filmet Gina Witt. Han gjorde det i skjul med mobilkameraet på et møte hun deltok i og la det ut på tråden under sitt eget nick, Z-Anon.

Hvordan vil det kjennes å filme henne selv?

Det er førtitoårsdagen hennes, og om formiddagen henger han rundt der hun bor i Ullevål Hageby. En mann kommer og låser seg inn. Eskil googler. Mannen til Gina Witt heter Claus Randers og er musiker. Ikke akkurat verdensberømt. Noen få linker til innspillinger han har vært med på, barneplater, julesanger. Til å le seg skakk av.

Gina Witt skal være med i Dagsnytt 18. Eskil sirkler rundt radiohuset med sendinga på øret. Midt i programmet introduseres hun, en av landets mest innflytelsesrike kvinner er snart ute med ny bok – Og så er stemmen hennes der, varm og vennlig og falsk som vann. Boka har hun kalt Gråsoner. Hun har intervjuet fem kvinner som har blitt utsatt for overgrep, og fem menn som har begått overgrep.

For noen måneder siden, rett etter henleggelsen, fikk Eskil en mail fra henne. Nok en gang takket hun for at han hadde stilt opp og vært så åpen og ærlig. Og nå lurte hun på om han også ville være med i en bok med samme tema. Et intervju der han kunne få snakke fritt om sine egne følelser. Anonymt, selvfølgelig.

Han svarte aldri på mailen. Hun ringte noen dager etter, la igjen beskjed på svareren. Da byttet han mobilnummer.

Nå står han med radioappen på øret og hører Gina Witt si noe om kvinnene som har bidratt til boka.

Jeanette Ødegård.

Han stirrer opp mot den grå murfasaden i NRK-huset.

Jeanette er selvsagt en av dem. En ny runde der hun skal sole seg i offerglansen, hun får aldri nok av det.

Enda en gang skal hun fortelle sin versjon av det som skjedde. Det som ikke skjedde. Og han kan ikke gjøre en dritt for å få sagt det som det var.

Det kommer aldri til å ta slutt.

Et sted bak veggene i radiohuset sitter Gina Witt og snakker om ham, den anonymiserte. Overgriperen uten ansikt.

Hvor mange hører på Dagsnytt 18 akkurat nå? Hundre tusen? Det går på tv også.

Ti minutter etter innslaget kommer hun ut fra resepsjonen sammen med et par andre damer. Eskil står halvt skjult bak noen parkerte biler, snur seg vekk da de nærmer seg. De går ned mot Majorstua, han følger etter. Ved T-banen klemmer Gina Witt de to andre, fortsetter ned på perrongen, retning sentrum. Hun har på seg en kort, lyseblå kåpe, høye skinnstøvletter, på C-Chan er hun inne på flere MILF-lister.

Han venter til toget kommer, smetter inn døra bak den hun velger, stiller seg i koblinga mellom de to vognene. Han har lue på og engangsmunnbind, hun har ikke sjans til å kjenne ham igjen om hun ser i hans retning.

Idet toget setter seg i bevegelse, fisker han opp mobilen, later som han leser meldinger, eller ser en film, men det er han som filmer. Det er bursdagen hennes, hun er ikke på vei hjem til taperen av en musikermann, men til et eller annet sted nede i byen … Hun sitter ved vinduet med sin egen telefon, skroller. Flere av medpassasjerene kikker stadig bort på henne. Sånn er det å være kjent. All den makta det gir deg.

Men der han står, er det han som har kontroll med henne.

På Stortinget går hun av, tar rulletrappa opp til Øvre Slottsgate, fortsetter med klakkende støvletthæler nedover mot festningsområdet.

I en stille gate rett ved Bankplassen forsvinner hun inn, en restaurant han ikke visste om. Han stiller seg i skyggen i en port på den andre siden.

Han får det for seg at han skal gå inn etter henne, sette seg ved samme bord. Ikke at han vil skade henne. Det er nok at han får sagt hva det tv-programmet har gjort med livet hans.

Akkurat da kommer Silje.

De sitter ved et vindusbord, en annen dame er sammen med dem, det må være Siljes mor. Eskil har googlet henne, Evelyn Marcussen, spesialist i klinisk psykologi. Bildene på nettet stemmer med den mørkhårede kvinnen som har satt seg ved siden av Gina Witt.

Plutselig reiser Silje seg og ser ut av vinduet, rett mot der han står. I iveren har han glemt seg, kommet ut fra skyggen og helt bort til kanten av fortauet.

Men det er ikke forbudt å gå rundt i byen. Det er ikke forbudt å filme folk.

Han har ikke gjort noe galt –