GUTTA PÅ SKAUEN

BJØRN OLAF JOHANNESSEN,

ERLEND LOE & PER SCHREINER

GUTTA

PÅ SKAUEN

Illustrert av

ØYVIND LAUVDAHL

1. september 1939 gikk Hitler inn i Polen, og andre verdenskrig var i gang. Norge erklærte seg nøytralt, men et halvt år senere, 9. april 1940, invaderte tyskerne likevel landet. Kongen og regjeringen forlot landet for å drive kampen videre fra London.

I årene som fulgte, valgte mange unge norske kvinner og menn å bli del av motstandsgrupper, ofte med stor fare for eget liv. Noen av disse gruppene dro til skogs for å drive motstandsarbeidet derfra. Dette er fortellingen om en slik gruppe. Grupperingen tok aldri noe offisielt navn, og av den grunn, antas det, har den forblitt ukjent for de fleste etter krigen.

1.

EN DUM DAG

Det var lenge siden Thorvald hadde likt en dag så dårlig som 9. april 1940. Han og Erna hadde kranglet kvelden før. Om småting, egentlig. Sånn hadde det vært en god stund nå. Det begynte gjerne med en litt ubetenksom kommentar fra Thorvald, og så lekset Erna opp om Thorvalds feil og mangler. De begynte å bli mange etter hvert, syntes han, og det gikk ut over selvtilliten. De hadde ikke sagt god natt til hverandre. Og ikke god morgen da de våknet. Erna hadde snakket til Thorvald via ungene mens de spiste frokost. Hun hadde for eksempel bedt minstejenta spørre Thorvald om han kunne sende saltet.

Senere, på vei til jobb og allerede nokså irritert, hadde Thorvald blitt avbrutt av soldater i gatene. Han hadde måttet gå av sykkelen for å la rekkene av uniformerte menn passere. Noen sa de var tyske, men Thorvald syntes det høres merkelig ut. Hvordan kunne det være så mange tyske soldater i Oslo når det ikke hadde vært en eneste én dagen før? Thorvald følte seg maktesløs. Han ble sint, men også lei seg, og han var usikker på om han var mest sint eller mest lei seg. Utover dagen kom det meldinger om at et digert skip var senket utenfor Drøbak, og at konge og regjering var på flukt. Dessuten gikk det rykter om at enda flere tyskere var på vei. Og da Thorvald hentet ungene hos fru Rafaelsen om ettermiddagen, kjente han at han var blitt sur i tillegg til sint og lei seg. Han leide ungene gjennom Sofienbergparken og hørte seg selv svare på en rekke spørsmål. Var det krig nå? Skulle de der soldatene være her lenge? Kom det til å bli færre julegaver i år? Thorvald var mutt og mumlet tilfeldige svar uten å tenke seg om. Ungene ble neppe betrygget. Kanskje tvert imot.

Da Erna kom fra fabrikken, var hun overraskende nok blidere enn på lenge. Hun laget middag mens hun nynnet. Det var nesten som om krigen, eller hva man skulle kalle den nye situasjonen, ga henne ny energi.

Da de la seg, sa de både god natt og kysset hverandre noen ganger på kinnet og til slutt på munnen. Så det var i hvert fall litt positivt, syntes Thorvald, at dagen sluttet bedre enn den startet.

2.

NOE MÅ SKJE

de første krigsmånedene brakte merkelig nok Thorvald og Erna nærmere hverandre. Det var som om avstanden mellom dem ble mindre når de hadde en felles fiende. De kunne klage og syte og være enige for første gang på en lang stund. Ingen av dem likte tyskere, den saken var sikker.

I løpet av sommeren flyttet en tysk familie inn i oppgangen, og de forholdt seg ikke til trappevasken som de burde. Det var nesten som om de trodde de var bedre enn andre. Thorvald gikk ned og tok en alvorsprat med dem. I Norge vasker vi trappene på omgang, sa han til dem. Sånn er det her.

Erna likte at han var tøff mot tyskerne. Hun ble mer kjærlig, syntes Thorvald. Han bestemte seg for å være tøff mot tyskerne litt oftere. Men det måtte gjøres på rett måte. Litt tøffhet gikk bra. Men hvis han kom i skade for å krysse grensen, ville det bli farlig. Det hadde han veldig på fornemmelsen. De var ikke gode disse tyskerne. Og Thorvald leste i avisen at de ikke bare hadde tatt Norge, men en rekke andre land i tillegg. Hvor mange land trengte de egentlig? Thorvald forsto lite av det.

Likevel var det en fin tid. For Thorvald og for Erna, og egentlig for hele familien. Det ble høst og til og med jul. Ungene fikk ikke færre gaver enn vanlig, og det meste gikk sin vante gang, bortsett fra at landet var okkupert da. Og det la naturlig nok en demper på ting.

Det var ikke godt å si når det skjedde, men etter hvert forsvant det nye og spennende med krigen og den ble hverdag. Avstanden mellom Erna og Thorvald økte igjen. Det var stritt å ha to unger og to jobber og en leilighet som skulle holdes ren. Det var timer i vaskekjelleren, det skulle bæres koks og det gikk med mange timer i uken på parsellhagen de omsider hadde blitt tildelt, som Erna hadde mast om, men som Thorvald fikk ansvaret for. Der vokste det nå både poteter, purre og gulrot, i tillegg til to epletrær samt busker med stikkelsbær, rips og solbær. Og dessuten en håndfull prydblomster. Hva de skulle med prydblomster når det var krig, var utenfor Thorvalds fatteevne, men Erna hadde sagt plant og han hadde plantet. Og alt dette vokste jo ikke akkurat av seg selv. Thorvald var innom rett som det var og lukte og hyppet. Hyppet Erna? Nei, det var det Thorvald som gjorde. Lukte Erna? Podet Erna? Det gjorde hun ikke.

Erna var den første som påpekte at avstanden var tilbake. Thorvald måtte medgi at han hadde tenkt det samme. Erna valgte likevel å være positiv. Avstand var tross alt ikke så alvorlig, mente hun. Avgrunn hadde vært verre. Det ga Thorvald henne rett i. Men avstand var ille nok. De savnet hverandre begge to, og ble enige om å hente hverandre inn igjen. Men da måtte de jobbe med det.

De satte av en kveld i uken til å gå på kino sammen. Det var ikke helt lett å få det til. Da måtte noe annet prioriteres vekk, men slik fikk det bare være. Ernas mor måtte stille opp som barnevakt. Det gjorde hun gjerne, sa hun, men Thorvald skjønte at det i virkeligheten snarere var ugjerne, og han følte at Erna hadde fortalt moren om avstanden mellom dem, og at moren la skylden på Thorvald.

Kinokveldene var uansett koselige. De tok seg et glass før filmen og satt tett inntil hverandre i kinomørket. Dette funket i flere uker. Men så en kveld hadde ikke Thorvald så lyst til å se den antatt klissete filmen som Erna ville se, og hun på sin side hadde ikke så lyst til å se den antatt barnslige filmen som han ville se. Det endte med at han gikk på Gjest Baardsen og hun på Tatt av vinden, og siden hennes film var 122 minutter lengre enn hans, måtte han vente i regnet nesten til midnatt, og da hun til slutt kom, var hun oppløst i tårer og sa ingenting på veien hjem. Da var avstanden mellom dem større enn noen gang, og neste dag sa Erna at dette ikke gikk lenger, og at de ble nødt til å gå og snakke med noen.

Snakke med noen? spurte Thorvald.

Ja, sa Erna.

Snakke med hvem?

Med en sånn som man snakker med når man har vokst fra hverandre, sa Erna.

Fins det slike?

Ja, de fins.

Koster det penger?

Ja, sa Erna. Men det tar vi oss råd til.

Thorvald syntes det hørtes dyrt ut.

Vil du at vi skal drive vekk fra hverandre? sa Erna.

Nei, jeg vil jo ikke det, svarte Thorvald.

Hvor mye syns du forholdet vårt er verdt? sa Erna.

Jeg vet jammen ikke, sa Thorvald.

Mye eller lite? spurte Erna.

Mye, sa Thorvald.

Nettopp, sa Erna.

Erna forhørte seg litt i bygården, men ingen av damene hadde vært hos en sånn som man snakker med når man har kommet fra hverandre. Hun forhørte seg på fabrikken også. Ingen av damene på Lohengrin visste noe, men på Firkløver fant hun en som mente å ha hørt at det på Kong Haakon jobbet en som hadde tatt med mannen sin på en slags samtale. Og ganske riktig, Laila på Kong Haakon kunne fortelle om en Fräulein Krüger som var flink til å minske avstand mellom par. Erna syklet innom Krügers kontor på vei hjem fra jobb og fikk laget en avtale. På veggen hang et tysk eksamensbevis med sløyfe, det sto noe med doktor, og det syntes Erna virket både solid og ordentlig. Hun var nysgjerrig på Fräuleinen, men fikk bare snakke med en sekretær som hadde et skjørt som Erna bare kunne drømme om med lønnen hun fikk fra fabrikken.

Noen dager senere satt Thorvald og Erna på venterommet. De hadde pyntet seg og var nervøse. Ingen av dem visste hva de gikk til. Erna hadde sommerfugler i magen. Thorvald var mer irritert enn nervøs. Han likte ikke at Fräulein Krüger var tysk. Kunne de ikke ha gått til noen norske? Men Erna var oppsatt på Krüger og mente de burde bruke den beste, uansett nasjonalitet. Men de har jo tatt landet vårt, Erna, hadde Thorvald sagt flere ganger. Det fikk ikke hjelpe. Fräulein Krüger hadde ikke tatt noe land, hun hadde bodd i Norge i mange år, hun er som deg og meg, sa Erna. Ikke helt, sa Thorvald. Nei, kanskje ikke helt. Men veldig tett på.

Etter en stund gikk døren opp og et par kom ut. De så nesten glade ut. Mannen smilte til og med mens han betalte.

Så ble Erna og Thorvald ropt inn.

Sekretæren fulgte dem inn i et lyst og stort værelse hvor to flotte lenestoler sto vinklet mot et bord med askebeger, papirservietter, to glass og en stor karaffel med vann. På den andre siden av bordet sto en tredje lenestol, enda litt større og flottere enn de to andre. Erna og Thorvald fikk beskjed om å sette seg. Så ville Fräulein Krüger komme om kort tid, ble det sagt. Sekretæren fjernet de to glassene fra bordet og plasserte to nye, rene glass på samme sted. Så gikk hun ut. Erna og Thorvald så på hverandre. Erna skiftet stilling et par ganger. Det var en uvant stol å sitte i. Ikke helt lett å forholde seg til.

Etter et minutts tid kom Fräulein Krüger inn fra en sidedør. Hun var i 50-årene, hadde en stor flette som var festet sinnrikt rundt hodet, og var kledd i en buksedrakt som Erna hadde sett i et blad i røykerommet på Freia. Det var et alvor over henne, og da hun snakket, var det med en mild, men likevel distinkt aksent fra hjemlandet.

De fortalte litt om seg selv. Erna ledet an. De hadde møttes gjennom Arbeidernes Idrettsforbund, fortalte hun. Hun hadde allerede vært over tretti og kjente klokken tikke ganske kraftig, som hun sa. Thorvald gjorde kur til henne og hun falt for ham, hun likte sveisemusklene hans, sa hun, og kort etter var hun gravid. Så giftet de seg. Det var de nødt til. Men det var jo litt koselig også. Så kom ungene, og Erna ble flyttet fra Firkløver til Lohengrin, da måtte hun skjerpe seg skikkelig, sa hun, for der er det mange ting som skal blandes riktig, og Thorvald ble fagorganisert og begynte å sitte på kontor og sveise mindre, og musklene hans ble liksom litt slappe, sa Erna.

Fräulein Krüger noterte mens Erna snakket. Av og til så hun på Thorvald, som for å oppfordre ham til å si noe, men Thorvald kom ikke på noe. Så Erna bare fortsatte. Hun fortalte om avstanden som hadde kommet mellom dem, og om kinobesøkene og at de ofte var irriterte på hverandre. Til slutt hadde hun snakket så lenge at Thorvald tenkte at det knapt nok kunne være mer å si.

Da henvendte Fräulein Krüger seg plutselig til ham.

Hva syns du om alt dette, da, Thorvald? sa hun og liksom gned den tyske aksenten sin mot ham.

Thorvald hadde ikke forventet å få dette spørsmålet og følte seg uforberedt.

Om hva? stotret han frem.

Om det som Erna nettopp sa.

Men hun sa jo så mye.

Ja, hun gjorde det.

Fräulein Krüger la ned blyanten sin og kikket rett på Thorvald.

Er du litt sint, Thorvald? sa hun.

Ja, det tror jeg at jeg er, svarte Thorvald.

Vet du hvorfor?

Thorvald fikk litt jernteppe. Kom ikke på noe å si. Til slutt tenkte han at det var greit å si noe om den avstanden. Siden det tross alt var derfor de var der.

Nei, det var det med den avstanden da, sa han.

Det kan man bli sint av, sa Fräulein Krüger. Savner du Erna?

Ja, det gjør jeg.

Hører du dette, Erna?

Erna nikket at hun hørte.

Hva er det du savner da, Thorvald?

Thorvald tenkte litt og så bort på Erna.

Jeg savner vel å være litt tett på henne, sa han til slutt.

Mener du inntil? sa Fräulein Krüger.

Thorvald nikket.

Er det noe annet som gjør deg sint, Thorvald? spurte Fräulein Krüger nå.

Det er den krigen, da, sa Thorvald.

Nettopp, sa Fräulein Krüger. Den liker du ikke?

Nei, det skal jeg hilse og si at jeg ikke gjør.

Hva med deg? spurte Fräulein Krüger og så på Erna.

Om jeg liker krigen? sa Erna.

Fräulein Krüger nikket.

Nei, det gjør jeg ikke, sa Erna. Jeg liker den kanskje enda mindre enn Thorvald.

Da skal jeg hilse og si at dere to ikke liker krigen, lo Fräulein Krüger. Og la meg forresten benytte sjansen til å beklage. Først startet mine landsmenn én krig, og det gikk litt så som så, og nå har de startet en til. Jeg synes ikke noe om det, og jeg har ingen del i det, det håper jeg dere forstår.

Joda, det forsto de begge to.

Antakelig er det bare sånn vi tyskere er, fortsatte Fräulein Krüger. Jeg har en litt krigersk natur selv, det skal jeg være den første til å innrømme, men det har dempet seg etter at jeg flyttet til Norge. Så nå kjenner jeg bare glimt av det en sjelden gang. Og da teller jeg til ti og sitter helt stille til det forsvinner igjen.

Hun så på dem. Deretter på notatene sine.

Men da har vi i hvert fall funnet en fellesnevner i krigen, sa Fräulein Krüger. Og nå er jeg redd timen snart er over, men hvis dere vil ha et tips fra meg så syns jeg dere skal forene krefter mot denne krigen. Det virker som et fornuftig skritt i retning av mindre avstand.

Hva mener du? spurte Erna.

Ikke vet jeg, sa Fräulein Krüger. Men kanskje kan dere samarbeide om å jage tyskerne ut. Ja, ikke meg da, lo hun. Men de andre.

Thorvald og Erna så på hverandre. Dette var jammen litt av en tanke.

Få slutt på krigen, gjentok Fräulein Krüger. Så kommer nærheten også, skal dere se. Og la oss holde kontakten. Nå ser vi hvordan krigen utvikler seg og så kommer dere innom etter hvert og så gjør vi opp status. Jeg setter opp en time om et års tid. Skal vi si det sånn?

Mens Thorvald betalte for timen, merket han at Erna allerede var i bedre humør. De kom seg så vidt ut på gaten før hun begynte å kysse ham. Det likte han godt. Plutselig var hun gamle gode myke Erna.

Det var da pokker til idé, sa Erna. Vi jager ut tyskerne.

Ja, sa Thorvald.

Vi bare gjør det, sa Erna.

Enig, sa Thorvald. Men hvordan?

Du samler noen folk og tar dem med deg til skogs og så lager dere trøbbel for tyskerne og skjuler dere etterpå.

All right, sa Thorvald. Men du da?

Jeg er på Lohengrin, sa Erna, så jeg må holde meg i byen. Folk må jo få Lohengrin å trøste seg med nå som det er krig. Men jeg kan forsøke å finne på noe motstand likevel, sånn innimellom når jeg får tid.

Greit, da sier vi det sånn, sa Thorvald.

Flott, sa Erna. Da har vi en plan.