Alka Joshie

Henna-piken

Til moren min, Sudha Latika Joshi, som kjempet for min selvstendighet.

Til faren min, Ramesh Chandra Joshi, som sang den nydeligste vuggevisen for meg.

Ferdamannen lyt banka på kvar ei framand dør fyrr han kjem til si eigi, og ein lyt fara gjennom alle utheimane fyrr ein når inste heilagdomen til slutt.

Rabindranath Tagore

Når rikdommens gudinne kommer for å velsigne deg, må du ikke gå ut av rommet for å vaske ansiktet.

Hindiordspråk

Persongalleri:

Lakshmi Shastri: 30 år gammel hennamaler, bor i byen Jaipur.

Radha: Lakshmis 13 år gamle søster, født etter at Lakshmi forlot landsbyen.

Malik: Lakshmis tjenestegutt, 7 eller 8 år gammel (han er ikke helt sikker selv). Bor i en trangbodd del av indre by sammen med den muslimske tanten og søskenbarna.

Parvati Singh: 35 år gammel sosietetskvinne, gift med Samir Singh, mor til Ravi og Govind Singh. I slekt med fyrstefamilien i Jaipur.

Samir Singh: Anerkjent arkitekt av høy kaste, fra en rajputer-familie, gift med Parvati Singh, far til Ravi og Govind Singh.

Ravi Singh: Den 17 år gamle sønnen til Parvati og Samir Singh, går på kostskole ved Mayo College (noen timer unna Jaipur).

Lala: Singh-familiens ugifte hushjelp, har jobbet for dem i lang tid.

Sheela Sharma: Den 15 år gamle datteren til Mr. og Mrs. V.M. Sharma, et velstående ektepar fra brahman-kasten, men fra mer moderate kår.

Mr. V.M. Sharma: Offisiell bygningsentreprenør for fyrstefamilien i Jaipur. Gift med Mrs. Sharma, og far til fire, deriblant yngstedatteren Sheela Sharma.

Jay Kumar: Ugift venn av Samir Singh fra studietiden i Oxford. Praktiserende lege i Shimla (ved foten av Himalaya, 11 timers kjøring fra Jaipur).

Mrs. Iyengar: Lakshmis husvert i Jaipur.

Mr. Pandey: Lakshmis nabo, som også leier hos Mrs. Iyengar. Sheela Sharmas musikklærer.

Hari Shastri: Lakshmis ektemann fra tidligere.

Saas: Betyr «svigermor» på hindi. Når Lakshmi snakker om saas, mener hun moren til Hari. En kvinne som tiltaler sin svigermor, vil bruke den respektfulle varianten saasuji.

Mrs. Joyce Harris: En ung engelsk kvinne, gift med en britisk offiser tilknyttet overgangsordningen fra britisk styre i Jaipur.

Mrs. Jeremy Harris: Joyce Harris’ svigermor.

Pitaji: Betyr «far» på hindi.

Maa: Betyr «mor» på hindi.

Munchi: Eldre mann i Lakshmis landsby, lærte Lakshmi å tegne og Radha å blande farger.

Kanta Agarwal: Den 26 år gamle kona til Manu Agarwal. Utdannet i England, med bakgrunn fra en forfatterfamilie i Calcutta.

Manu Agarwal: Eiendomsansvarlig for fyrstefamilien i Jaipur. Gift med Kanta, utdannet i England, i slekt med Sharma-familien.

Baju: Aldrende tjener hos Kanta og Manu Agarwal, har vært lenge hos familien.

Maharajaen i Jaipur: En gallionsfigur i tiden etter uavhengigheten. Byens høyest rangerte fyrstelige, rik med mange eiendommer og stor formue. Eier flere palasser i Jaipur.

Naraya: Byggmester for Lakshmis nye hus i Jaipur.

Maharani Indira: Maharajaens stemor, gift med den avdøde maharajaen av Jaipur. Barnløs, også omtalt som enkefyrstinnen.

Maharani Latika: Gift med den nåværende maharajaen, 31 år gammel, utdannet i Sveits.

Madho Singh: Maharani Indiras parakitt.

Geeta: Enke. Samir Singhs nåværende elskerinne.

Mrs. Patel: En av Lakhsmis trofaste hennakunder. Eier et hotell.

Bakerst i boken er det en ordliste over hindi, franske og engelske termer.

Prolog

Ajar, Uttar Pradesh delstat, India

September 1955

Hun går med lette skritt bortover den hardtrampede jorden, og de trælete føttene merker knapt at hun tråkker på både småstein og størknet gjørme. På hodet balanserer hun en mutki, den samme leirkrukken hun bruker til å bære vann fra brønnen hver dag. I dag er det ikke vann jenta har i krukken, men alt hun eier: et ekstra underskjørt og en bluse, morens bryllupssari, boken Krishnas eventyr, som faren pleide å lese for henne – sidene er helt myke etter mange års bruk – og brevet som kom fra Jaipur tidligere samme morgen.

Hun nøler da hun hører lyden av landsbykvinnene et lite stykke unna. Sladrekjerringene skravler og forteller hverandre historier, lattermilde, mens de vasker sarier, trøyer, underskjørt og dhotier. Hun vet at de vil stoppe opp når de får øye på henne, stirre eller spytte på bakken, og be Gud beskytte dem mot uflaksjenta. Hun tenker på brevet som ligger trygt oppi mutkien, og sier til seg selv: Bare la dem få holde på. Dette blir siste gang.

Dagen før hadde kvinnene mast på landsbysjefen. Hvorfor bor uflaksjenta fortsatt i skolelærerens hytte når vi trenger den for å huse den nye læreren? Jenta hadde ikke turt lage en lyd, av frykt for at de skulle komme inn og dra henne ut etter håret. Hun satt helt urørlig i den lille jordhytta. Det var ingen som kunne beskytte henne lenger. Uken før hadde liket av moren blitt brent sammen med beina fra andre døde dyr – på de fattiges likbål. Faren, den forrige skolelæreren, hadde forlatt dem for seks måneder siden. Ikke lenge etterpå hadde han druknet i det grunne vannet like ved elvebredden. Han var så full at han neppe hadde rukket å kjenne vemod eller anger i dødsøyeblikket.

Hver dag den siste uken hadde jenta ventet i skjul i utkanten av landsbyen for å se etter postmannen, som sporadisk kom syklende fra nabolandsbyen. Da hun denne morgenen fikk øye på ham, spratt hun frem så brått at han skvatt til. Hun hadde spurt om han hadde noen brev til hennes familie, og han rynket pannen og bet seg i kinnet. Han betraktet henne lenge med rennende øynene bak de tykke brilleglassene. Hun skjønte at han syntes synd på henne, men at han like fullt lot seg irritere. Hun ba om noe som burde gå gjennom landsbysjefen. Hun holdt blikket hans uten å blunke. Da han til slutt valgte å gi henne den tykke, løkfargede konvolutten med foreldrenes adresse skrevet utenpå, gjorde han det raskt og uten å se henne inn i øynene, før han syklet videre så fort han kunne.

Nå retter hun ryggen, skyver skuldrene bakover og går rett forbi kvinnene ved elven. De stirrer på henne. Hun kjenner hjertet hamre vilt i brystet, men hun passerer dem, rak som et sukkerrør og med mutkien på hodet, som om hun var på vei til bondens brønn to mil utenfor landsbyen – den eneste brønnen hun har lov til å bruke.

Sladrekjerringene hvisker ikke lenger, men roper høyt til hverandre: Der går uflaksjenta! Det året hun ble født, spiste gresshopper opp all hveten! Storesøsteren hennes gikk fra ektemannen, og har aldri kommet tilbake! Skandaløst! Samme året ble mora blind! Og faren begynte å drikke! For en skam! Til og med fargene på jenta er suspekte. Bare angrej-wallier har blå øyne. Hører hun i det hele tatt til her? I denne landsbyen?

Jenta har ofte lurt på denne storesøsteren de snakker om. Ansiktet som bare viser seg som en skygge i drømmene hennes. Søsteren, som foreldrene aldri har erkjent at eksisterer. Sladrekjerringene sier at hun reiste fra landsbyen for tretten år siden. Hvorfor det? Hvor dro hun? Hvordan klarte hun å unnslippe dette stedet, der sladrekjerringene følger med på alt man gjør? Dro hun midt på natten, når selv kuene og geitene sover? De sier at hun stjal penger, men det er ingen i landsbyen som har noen penger. Hvordan fikk hun tak i mat? Noen sier at hun kledde seg ut som mann for ikke å bli stoppet på veien. Andre påstår at hun rømte med en sirkusgutt og levde som en nautch-jente, at hun danset i gledeshusene i Agra mange mil unna.

For tre dager siden ble hun advart av Munchi – den gamle mannen som var hennes eneste venn i landsbyen – om at dersom hun ikke flyttet ut av hytta, ville landsbysjefen insistere på at hun enten måtte gifte seg med en bonde som var blitt enkemann, eller forlate landsbyen.

«Det er ikke mer å hente for deg her,» hadde gamle Munchi-ji sagt. Men hvordan kunne hun dra – en tretten år gammel jente som verken hadde penger eller familie?

«Vis mot, bheti,» sa Munchi-ji. Han fortalte henne hvor hun kunne finne svogeren, mannen storesøsteren hadde forlatt for mange år siden. Han bodde i en landsby ikke så langt unna, og kunne kanskje hjelpe henne med å finne søsteren.

«Hvorfor kan jeg ikke bli hos deg?» hadde hun spurt.

«Det sømmer seg ikke,» svarte den gamle mannen mildt. Han livnærte seg ved å male bilder på peepal-blader. Til trøst hadde han gitt henne et maleri. Hun var så sint at hun nesten kastet det rett på ham, men så la hun merke til at bildet viste Krishna som matet sin elskede Radha med mango. Navnesøsteren hennes. Det var den fineste gaven hun noen gang hadde fått.

Radha senker farten idet hun nærmer seg plassen der kornet blir tresket. Fire fastspente okser går i sirkler rundt en stor, flat stein der hveten males. Prem, oksepasseren, sitter med ryggen mot hytteveggen og sover. Hun forter seg stille forbi ham og bort til den smale stien som fører til Ganesha-jis tempel. Helligdommen har en smal åpning, og på innsiden står en statue av Ganesha. Flere gaver er dandert rundt elefantgudens føtter: en grønn kokosnøtt, ringblomster, en liten krukke med ghee, noen biter mango. En røykstrime stiger langsomt opp fra en røkelseskjegle med duft av sandeltre.

Jenta legger Munchi-jis maleri av Krishna foran Ganesha-ji, guden som overvinner alle hindringer, og ber om at han løfter forbannelsen som henger over uflaksjenta.

Da hun kommer til svogerens landsby seksten kilometer lenger vest, er det sent på ettermiddagen, og solen har flyttet seg mot horisonten. Hun svetter gjennom bomullsblusen. Føttene og anklene er fulle av støv, og hun kjenner seg tørr i munnen.

Hun beveger seg forsiktig inn i landsbyen. Hun huker seg ned i buskene og gjemmer seg bak trærne. Hun vet at en jente som er alene, ikke vil bli behandlet godt. Hun ser etter en mann som ligner på beskrivelsen hun fikk av Munchi-ji.

Hun får øye på ham. Der borte. Han sitter på huk under et banyantre, med ansiktet vendt mot henne. Svogeren.

Han har tykt, fett, kullsvart hår. Et langt, ujevnt arr snirkler seg fra underleppen og nedover haken. Han er ikke ung, men ikke gammel heller. Han har sølt karri på den kortermede skjorten, og dhotien er flekkete.

Så legger hun merke til kvinnen som sitter på huk på bakken foran ham. Hun støtter albuen med den ene hånden, og underarmen henger i en unaturlig vinkel. Hodet er helt dekket av palluen, og hun snakker til ham med lav, hviskende stemme. Radha ser på dem og undres på om svogeren kan ha tatt seg en ny kone.

Hun plukker opp en liten stein og kaster den på ham. Hun bommer. På det andre forsøket treffer hun ham på låret, men han børster seg bare lett med hånden, som om han jager bort et insekt. Han lytter konsentrert til det kvinnen sier. Radha kaster mer småstein, og klarer å treffe ham flere ganger. Til slutt løfter han hodet og kikker seg rundt.

Radha går ut i lysningen så han kan se henne.

Han sperrer opp øynene, som om det er et spøkelse han ser. «Lakshmi?» spør han.

DEL EN