Jenny Cooper 1

– historien før historien

MATTHEW HALL
DE USKYLDIGE

Oversatt av Aleksander Melli

Jenny Cooper-Serien

De uskyldige

De dødes stemme

De forsvunne

De frelste

Flight 189

Utvalgt til å dø

Spor i aske

Offerlammet

1

Det var ikke meningen at fornuftige, profesjonelle mennesker skulle oppleve det Jenny Cooper ofte gjorde. Sindig, edruelig og rasjonell: det var ordene som burde beskrive en britisk likskuedommer. Jenny innehadde et juridisk embete. Jobben hennes besto i å foreta en uredd granskning av omstendighetene rundt unaturlige dødsfall, og finne solide svar. Hun var blitt en autoritetsfigur, selv om det var vanskelig for henne å se seg selv i det lyset. Men noen ganger, i uventede øyeblikk, opplevde hun at skillet mellom denne verden og den neste plutselig ble veldig tynt. Det kunne like lett skje midt i en opphetet diskusjon i rettsalen, som i nattens mulm og mørke. Og når det skjedde, følte hun at hun kunne titte inn til den andre siden som gjennom et tåkeslør, dersom hun valgte å gjøre det.

Jennys bestemor på morssiden var en walisisk kvinne som spådde i teblader og påsto at hun hørte banking på soveromsvinduet før en venn eller et familiemedlem døde. Hun ville ikke ha sagt at Jenny led av øyeblikks sinnssykdom, men at hun hadde «gaven». Selv tenkte Jenny på det som en overdrevent aktiv fantasi forårsaket av en urolig barndom.

Men uansett hvor mye hun prøvde å avfeie opplevelsene som innbilning, kunne hun ikke unngå å spørre seg hvorfor hun hadde endt opp i et av de veldig få yrkene, utenfor presteskapet, som opererte i grenselandet mellom liv og død. Var det en mening bak det hele? Det ville i hvert fall bestemoren hennes ha insistert på. Jenny hadde tross alt ikke valgt å bli likskuedommer. Muligheten hadde simpelthen dukket opp på det rette tidspunktet. Det hadde ikke vært så mange andre karrierevalg for en utbrent familieadvokat som slet med panikkangst og brukte beroligende midler for å holde seg opprett og gående. En advokatliknende jobb uten levende klienter hadde virket som det minst krevende valget.

Disse tankene surret rundt i hodet hennes nå, fordi det hadde skjedd igjen tidligere på morgenen. Hun hadde våknet opp tidlig, i skyggen av en drøm som hun ikke lenger klarte å huske. De utydelige fornemmelsene hadde lagt seg over henne som en tåke som nektet å lette, selv mens hun kjørte av sted fra det lille huset sitt i Wye Valley, på vei til kontoret i Bristol. Det var en tidlig morgen i september, og den duftet friskt og rent, og hele dalen badet i ferskenfarget sollys. Likevel nektet den urolige følelsen å slippe tak i henne. Det var som om noe var feil, noe dypt som hun ikke kunne sette fingeren på. I bilens trange rom ble følelsen bare forsterket. Jenny sa til seg selv at hun måtte slutte å tulle. For å gi seg selv noe annet å tenke på, fylte hun i stedet hodet med listen av gjøremål som ventet den dagen: en kort rettshøring der hun skulle avgi kjennelse i en dødelig industriulykke, to familier av pårørende som hun skulle møte etter lunsj, og en konsultasjon med justisdepartements patolog.

Det fungerte. Hjernen ble oppslukt av sakene hennes, og en velkjent og beroligende trygghetsfølelse la seg over henne igjen. Det er bare symptomer på stress, sa hun til seg selv. For mye på bordet. Nå som hun hadde summet seg, trykket hun på gasspedalen og var desto ivrigere etter å komme seg på kontoret og gå løs på arbeidsdagen. Hun giret ned i tredje og svingte bilen inn i den krappe svingen ved foten av Minepit Wood.

Da hun rundet hjørnet, fikk hun øye på en gedigen traktor som kom kjørende mot henne i motsatt kjørefelt. Hun svingte nærmere veikanten, men idet de to kjøretøyene nærmet seg hverandre, fikk hun et glimt av noe i sidesynet: en liten, skyggefull skikkelse som skrittet ut fra inngangen til en skogssti. Jenny reagerte instinktivt og ubevisst. Hun svingte brått på rattet, selv om veien var glatt av dugg. Bildekkene mistet grepet. Bilen ble et dyr som kastet på seg, vred seg til høyre og venstre og raste av gårde mot den motkommende traktoren.

Hun tråkket hardt på bremsen og lukket øynene. Inni seg var hun sikker på at det var over og ut. Tanken føltes merkelig distansert.

Det lød et skingrende hvin av gummi mot asfalt, og et dypt brøl fra et hissig bilhorn. Så et hult smell, som når en due treffer frontruten.

Sekundene gikk. Stillhet. Jenny blinket. Hun var i live, eller så i det minste ut til å være det. Bilen hadde stoppet helt opp i den gjørmete veikanten på den andre siden av veien. Hun var uskadd. Lyden hun hadde hørt, var sidespeilet som ble revet ut av festet. Hun hadde unngått døden med noen få centimeter. Noen hundredels sekund. Hun kikket opp på himmelen gjennom en glipe i løvverket. Det var den blåeste, klareste himmelen hun kunne huske å ha sett.

«Går det bra med deg? Hva skjedde egentlig?»

Jenny snudde seg overrumplet idet en mann i sølete kjeledress, som måtte være traktorføreren, banket på vinduet på passasjersiden. Hun trykket på knappen for å åpne vinduet mens hun slet med å presse ordene ut av munnen.

«Jenta...»

Traktorføreren kikket blankt på henne. «Jenta?»

«Hun skrittet ut foran meg.»

«Det var ingen jente, kjære deg.» Han klødde seg i skjegget og kikket opp og ned den tomme veien. «Det var sikkert et rådyr du så, i hekken. Det er masse av de gærningene her i traktene.» Han smilte. «Jeg henter et tau, så sleper jeg deg ut av gjørma.»

Mens han snudde seg og trasket bort, fikk Jenny en følelse i hodet som minnet om en gnist som hopper mellom elektroder.

Så fornemmet hun det igjen, bare enda sterkere enn før. Det var tilbake. Nærværet. Var det et minne, eller noe mer? Det var ikke godt å si. Men nå visste hun hva det var. Datoen var 7. september. Akkurat ti år på dagen siden Jenny hadde gitt seg i vei en annen vakker høstmorgen. Nå som hun tenkte på det, var det dagen da det hele hadde begynt.