Arne Dahl

Mørketall

Oversatt av Einar Blomgren

Arne Dahl

Mørketall

Oversatt av Einar Blomgren

1

Allerede første gang han så levningene forsto han at det var noe spesielt med dem.

Det var fredag, like før folk skulle ta helg. Han var alene igjen i gropen. De andre karene hadde akkurat kommet seg opp og satt og snakket om helgens tvilsomme aktiviteter. Bena deres hang ned under teltduken og dinglet ved siden av ham da det som skulle ha vært ukens siste spadetak, stilnet.

Men det var da. Nå var nå. Det var noe helt annet.

Nesten en hel helg lå imellom.

En trist helg.

En vanvittig helg.

En unødvendig helg.

Men nå var nå. Han svingte firmabilen inn på Stora Nygatan, som skar et fint snitt gjennom Gamla stan og ryddet vei for utsikten til rytterstatuen av Karl XIV Johan ved Slussen. Den hvilte i et solskinn som føltes nesten horisontalt, som om solen forsiktig stakk stortåen i Mälaren og lurte på om den skulle våge seg uti.

Men det var en illusjon. Til tross for at det gikk mot kveld, sto solen høyt. At Stockholm så så underlig trolsk ut, kom antagelig av at solen speilet seg dobbelt, i både saltvann og ferskvann, i Saltsjön og Mälaren.

Han kunne ikke fri seg fra følelsen av at det var noe helt spesielt med lyset akkurat ved Slussen, akkurat der innsjøen rant ut i havet. Guds eget speiltrick.

Han skjerpet seg og festet blikket på Stora Nygatan.

Hvem er det som ferdes i Gamla stan tidlig en søndag kveld midt i juni? For det meste japanere, tenkte han med et skjevt smil. Kanskje en og annen amerikaner, en enslig tysker eller nederlender. Muligens en bortkommen familie fra Småland. Neppe noen stockholmere.

Neppe noen vitner som ville bli værende igjen i byen.

Som om det hadde vært aktuelt med vitner.

Firmabilen gled sakte inn mellom de eldgamle fasadene. Det var som om de lukket seg rundt ham, dannet en pil som pekte rett mot ham, pekte ham ut. Det føltes som om hele Stockholm stirret på ham.

Men etter noen sekunder dukket teltduken opp i det fjerne som en sanddyne på avveie. Den så behagelig urørt ut. En hildring.

Nei, ikke en hildring. En oase. En passasje inn til en bedre verden.

Et bedre liv.

Det finnes et detaljert regelverk for tilfeller der håndverkere står overfor arkeologiske funn. Riksantikvarens retningslinjer for gravearbeider i Gamla stan. Jorden er minelagt med historie. Det er ikke mulig å ta et spadetak uten å grave seg inn i den skjulte fortiden.

Under hvert skritt man går på den gamle Stadsholmen, finnes verdener. Underverdener, forhenværende verdener, ukjente verdener. Verdener som kan forandre den nåværende.

Mørke verdener.

«Hei, knekter, dere vet vel at hvert lille funn føyer en ny puslespillbit til Stockholms historie.» Han så den pompøse Allhem for seg idet tullingen stakk trynet inn i teltet med samme liksom-folkelige formaning han hadde hørt et dusin ganger før. Det var ikke første gang han gravde i Gamla stan.

Det var heller ikke første gang han støtte på et funn. Under gravearbeider ved Drakens gränd hadde han et par år tidligere avdekket et sølvservise fra begynnelsen av 1700-tallet, og bare et par måneder tidligere hadde han ut av et hull i Köpmangatan hentet opp et intakt kvinnekranium fra middelalderen.

Den pompøse Allhem dukket selvsagt opp og skrek opp om graveren i Hamlet.

Nå ville han virkelig få noe å skrike om, tenkte han mens han lot firmabilen rulle langsomt fram langs Stora Nygatan.

Det hendte at håndverkere ga blaffen i hele håndboken og plystrende trampet et anerikt trekar eller et svartsvidd albuebein litt dypere ned i leiren og jobbet videre som om ingenting hadde skjedd, for å slippe de stadige avbruddene og de tidkrevende besøkene av virkelighetsfjerne arkeologer med hele livet plassert i et annet århundre.

Han hatet ordet «knekter». Det var bare en fiks måte å si «undersåtter» på, oppe fra veldig høye hester.

Karene – ikke «knektene», aldri «knektene» – hadde sittet med føttene dinglende like ved ham og snakket om hvor mye lettere det var å sjekke damer hvis man bare orket å dra til et dansested et stykke utenfor byen. Rille sa: – En radius på ti mil. Det gjelder helt andre regler der ute.

– Det stemmer faktisk, sa Berra. – De driter i at de er gift.

Det var i det øyeblikket at det som skulle ha vært ukens siste spadetak, ble taust.

Så kom helgen. Det ble så dumt, så feil. Kvinner er djevler. Og engler.

Engler og djevler.

Når man tror de er engler, er de djevler, og når man tror de er djevler, er de engler.

Marja. Hvis du bare kunne innrømme det. Si hvem du treffer. Fortell hvorfor han er så mye bedre enn meg. Men ikke lyv mer for meg. Jeg orker ikke flere løgner.

En helveteshelg. Et sammenstøt. Den aller største sjalusien.

Time for time vokste levningene fram for hans indre blikk. Jo dypere han og Marja sank ned i svartmyra, desto tydeligere ble de. Som en vei til et bedre liv.

En vei som jeg akkurat har trådt inn på, tenkte han idet firmabilen kom fram til teltduken. Han rygget det overbygde lasteplanet så nær inntil gropen han våget, og så seg rundt. Noen få kveldsvandrere. Bare turister. Til og med de evinnelige japanerne med kamera på magen.

Så hoppet han ut, kom seg ned i gropen, brettet teltduken tilbake over seg og tente lommelykten.

I samme sekund som Berra sa «De driter i at de er gift», i samme sekund som det som skulle ha vært ukens siste spadetak, ble stumt – i samme sekund gikk det opp for ham at dette var noe utenom det vanlige. Enden av en gammel kiste. Han stirret på den en stund. Mens han bøyde seg og begynte å blottlegge kistelokket, fortsatte Rille og Berra å tulle om villige og sprengkåte damer fra Nynäshamn og Enköping. Etter en stund forsvant bena opp over teltduken, og Rille ropte: – Hva blir det til, da, Steffe? Skulle du være med på Systemet?

– Før køene der blir for jævlige, supplerte Berra.

– Jeg tar det hjemme isteden, ropte han. – Jeg har fått noe jævla olje på buksene.

– Stakkars liten, brølte Rille.

– Sees på mandag, da, sa Berra. – Ta det rolig med kjerringa nå, Steffe.

– Jeg tror vi satser på Gimo, sa Rille. – Ikke ei dame med truser der.

Han hørte dem skravle videre, svakere og svakere, helt til det ikke var mer å høre. Det ble dødsens stille. Kistelokket var blottlagt. Han skalv litt idet han kjente at lokket satt løst. Han skjøv det til side.

Men det var da.

Det er mulig at han bearbeidet synet i løpet av hele helveteshelgen, men nå – for nå var nå – var han ganske sikker på at alt sto klart for ham allerede da. Ved første synet av det. Da.

Nå trakk han arbeidshanskene på seg. I det skarpe, men godt avgrensede lyset fra lommelykten børstet han vekk det tynne jordlaget over det presenningstykket han hadde lagt over kisten. Alt virket helt urørt. Intakt. Hvis noen av fyllikene natt til lørdag eller søndag hadde ramlet ned i gropen, hadde de i hvert fall bommet på kisten. Det fantes ikke engang en klyse med spy på den.

Han trakk presenningen vekk og slepte kisten forsiktig fram mot kanten av gropen. Så jumpet han opp på fortauet på Stora Nygatan, så seg rundt, ventet til det var så rolig som mulig og hoppet inn gjennom åpningen på det overbygde planet på firmabilen. Han svingte heisekranen ut over teltduken, hoppet ned og dro med seg tauet ned i gropen. Før han festet det rundt kisten, stanset han.

Det var ikke meningen. Det skulle gå så fort og effektivt som mulig. Det var planen.

Men han stanset. Slik man uvilkårlig må stanse overfor det usigelige. Hvis man fortsatt er i live.

Han skjøv lokket sakte til side.

Og igjen sto han overfor levningene.

Det gikk en skjelving gjennom kroppen hans.

Og han syntes han forsto sammenhengene. Forbindelsen med helveteshelgen. Koblingen til den bedre fremtiden. Det nye livet med Marja. Livet der han var bedre enn alle de andre som stjal henne hele tiden. Og hun skulle endelig få slippe å lyve.

Alt skulle leges.

Blikket vek unna for konturene av levningene. Det klarte ikke å fullføre sin bane. Det hele var for uhyggelig. For bisart.

Så skjøv han lokket på, festet tauet, hoppet opp på planet, løftet kisten med kranen og svingte den inn i firmabilen.

Deretter dro han av sted mot det bedre livet.

2

Jeg husker ikke helt hva jeg gjorde i det øyeblikket da det ble klart hva som hadde hendt, men jeg var i hvert fall på kjøkkenet. Det er mulig jeg sto og vasket opp, men det virker ikke særlig sannsynlig. Jeg tror jeg overvåket arbeidet. Alma stakk hodet inn, blek som et lik, og sa at Marcus ville snakke med oss ute på gården, det var viktig som pokker. Der ute vrimlet det. Jeg må innrømme at jeg har problemer med dem når alle er samlet, det står en eim av svett brunst og overproduksjon av hormoner og ujevnt utvokste kroppsdeler rundt dem, men ikke si det til noen. Marcus hadde i hvert fall stilt seg i midten som vanlig og så ut som en sirkusdirektør. Det var bare en pisk som manglet for at vi skulle løpe i perfekte sirkler med små fjær på hodet. Men han hadde ikke det vanlige påklistrede, maskulint dominerende uttrykket. Nei, han var nesten like blek som den stakkars vesle flagrende Alma, som hele tiden henger og snuser i rumpa på ham som ei tispe i løpetida. Men ikke si det til noen. Frøken – jeg klarer aldri å huske hva hun heter, Astrid, Asta, Kurt-Egil – sto bare og skalv. Veike kjerringer, en skam for kvinnekjønnet. Marcus (som jeg nå er sikker på er homse, ingen reaksjon på den nye stringbikinien min i det hele tatt) fortalte oss med alvorlig stemme hva som hadde hendt, og før jeg visste ordet av det, var jeg ute i skogen og ropte. Vi spredte oss ut over hele området. Et par stykker gikk ut på veien, et par inn i det tåpelige lille tettstedet, men de fleste styrtet ut i skogen, ungene i par, vi foreldre hver for oss (som om vi hadde bedre stedsans enn dem, særlig faren til Anton, hva han nå heter, later jo ikke til å vite forskjell på høyre og venstre, og langt mindre nord og sør). Den jævla skogen strekker seg jo ut hele veien fra sørvest til nordøst, hundre og åtti grader skog, før den etter omtrent en kilometer fanges opp av svingen i elva i en nesten perfekt halvsirkel. Ja, dere vet jo hvordan det ser ut. Jeg gikk nok nærmest rett nordover, der skogen selvsagt viste seg å være tettest. Helt ugjennomtrengelig. Jeg rev opp en stor flenge i den nye jakken min, Ralph Lauren fra NK – jeg går ut fra at jeg får erstatning fra klassens kasse. Til slutt fant jeg en sti som viste seg å føre til fotballbanen, dere vet, ved skogkanten i den nordlige utkanten av tettstedet. Av og til fikk jeg et glimt av noen av guttene inne blant trærne. Alle ropte «Emily» så høyt de kunne med de fæle, sprukne stemmene i stemmeskiftet. Ikke vet jeg hvem de var, men i en rydning så jeg at en av dem – den store, bråkjekke, han som heter Jesper, tror jeg – holdt noe opp over hodet. Det virket ikke som noe jeg burde befatte meg med, så jeg dreide fort av i den andre retningen og fant stien. Da føltes det som om jeg var alene på jorden. Nesten framme ved fotballbanen lettet en flokk kråker, eller hva det var, med et skikkelig smell bare omtrent ti meter fra meg. De holdt på å skremme vettet av meg. Jeg kom ut på fotballbanen med hamrende hjerte og så meg rundt. Min vakre Felicia dukket opp i den andre enden sammen med den uutholdelig vanskapte Vanja, som hun alltid skal være nødt til å slepe rundt på, men ikke si det til noen. Hun lot som om hun ikke så meg. Stien fortsatte på den andre siden av fotballbanen, jeg tok den og kom snart fram til elva. Ikke spor av noe annet enn all denne fordømte myggen og knotten og andre av Guds straffedommer. Virkelig en fantastisk idé å legge klasseturen til bondelandet, der det vokser opp banjospillere med seks fingre på hver hånd. Kan jeg gå nå?

*

Det er sannelig ikke lett å prøve å holde orden på en gruppe av denne typen, det må jeg si. Og jeg har tross alt en god del erfaring med ledelse på forskjellige nivåer. Men i en slik sammenheng som dette kreves det ulike språk til ulike grupper, og en såpass utpreget heterogenitet er ikke lettstyrt. Likevel synes jeg at jeg reagerte veldig fort på forsvinningen. Hun kan ikke ha vært borte i mer enn et kvarter før jeg organiserte manngarden, som jeg faktisk synes dekket hele området skikkelig bra. Organiseringen gikk over all forventning, med unger og håpløse tilfeller blant de voksne i de irrelevante posisjonene og med de genuint tillitvekkende på viktige steder. (Jeg mener for eksempel, hva heter hun, Lisa, moren til Felicia, det er vanskelig å forestille seg at et barn i det hele tatt har kunnet vokse i henne. Som om det fantes det minste spor av biologi i den kroppen.) Nåvel, jeg organiserte det i hvert fall slik at Nils, faren til Anton, dro og rekognoserte på tettstedet, Sven-Olof, faren til Gina, tok den vestlige delen av skogen, og Reine, faren til Albin og Alvin, den sørlige, mens de mest pålitelige av guttene, anført av min sønn, Daniel, tok den nordlige delen. Og selv undersøkte jeg selve landeveien, riksvei 90, både nordover og sørover, og kunne dermed også fungere som et samordningspunkt, riktignok mobilt. Dessverre måtte jeg slepe på stakkars Alma, som ikke er blant de mest selvstendige vesenene jeg har møtt, og derfor ble mitt tempo redusert til et helt uakseptabelt nivå. Men uansett er jeg nødt til å vedgå at mine observasjoner langs landeveien begrenset seg til tre biler, en luksuriøs sølvfarget Volvo S60, en gammel mørkeblå Opel Astra og en relativt ny rød metallic Volkswagen Passat, jeg er ganske sikker på at det var en 1.8T. Samtlige var svenskregistrerte og på vei sørover. Jeg har notert alle detaljer angående disse kjøretøyene. Her, vær så god. Da jeg senere skulle samordne resultatene av manngarden, måtte jeg rett og slett akseptere at Emily var sporløst forsvunnet. Jeg håper virkelig at jeg slipper å kontakte moren hennes. Det er ikke jeg som skal måtte ordne med absolutt alt.

*

Faen, så slitsomt det var å tråle den skogen. Hva trodde de at vi ville finne? Emily, som satt og furtet bak et grantre? Eller i hendene på en sprengkåt pedogærning med blodsprutende motorsag? Og hva slags jævla hjelp skulle det være å sende oss to og to – to fjortiser mot en vill pedofiltulling. Marcus sendte oss i døden uten å tenke på noe annet enn sin egen, hva heter det, autoritet. Det var virkelig dritslitsomt å gå gjennom skogen. Jeg er helt sikker på at jeg og Mara fikk den mest umulige, jævlige delen av skogen, det var ikke mulig å gå en meter uten å få en masse sår på hele kroppen. Faen så vondt det gjorde i ansiktet, se på denne flengen. Nei, her i pannen. Marcus dret som vanlig i jentene da han delte ut «retningslinjene» sine – jeg vet ikke om noen egentlig brydde seg om hva han sa – så vi snakket litt med Astrid, frøken altså, og hun så en retning som ingen hadde gått i, og sa at hun holder seg i nærheten, så det var bare å rope hvis det var noe. Jo, hun er faktisk grei. Mara har det lille lommekompasset sitt, så vi dro rett vestover, rett inn i tornekrattet. Så kom selvfølgelig Anki og Lovisa og hengte seg på. Hva som hendte siden, på vei til elven? Ikke særlig mye, synes jeg. Vi så Astrid et par ganger på litt avstand, og så så jeg Anton, Jonatan og Sebastian et stykke, hva blir det, nordover, jeg kjente igjen den jævla militærgrønne fleecegenseren til Jonatan. Så kom vi ned til elven. Den er stri og fosser med en jævla fart, ingen kan komme over den. Men jeg tror ikke hun har druknet seg, faen, aldri, men man vet aldri helt hva Emily kan finne på, hun er temmelig, vet ikke, vanskelig. Jo, vi er vel venner, kanskje, men det betyr ikke at jeg skjønner hva hun driver med. Anki sier at hun så henne omtrent ti på ett, oppe på rommet, og da vi skulle samles til høytlesningen, klokka var vel bortimot ti over ett, var hun borte. Hun var ingen steder. Tror dere virkelig at hun er død?

*

Jeg har vært klassestyreren deres i et år, hele sjuende, og det er klart jeg av og til lurer på hva slags liv jeg lever. Når guttene hopper på pultene og jentene bare roper med de skingrende stemmene sine, som for å prøve hvor langt de bærer, kan jeg slå meg ned ved kateteret og lese stille fra høytlesningsboken og prøve å minne meg selv på hva som en gang drev meg til å bli lærer. Jo, svensk og engelsk, selvsagt, men i første rekke en vilje, tror jeg, til å formidle, ikke kunnskapen i seg selv, men at kunnskap er moro. At det er moro å vite ting, i stedet for hele tiden å bevege seg i en verden som blir stadig mer ukjent jo eldre man blir. At språket er vår vei til friheten. At litteraturens allsidighet er helt uovertruffen når det gjelder å lære noe om livets særegne allsidighet. Å forstå seg selv litt bedre og derigjennom forstå andre. Hver gang jeg synker ned i høytlesningsboken, slår det meg at jeg nekter å gi opp, tross alt, så jeg fortsetter med å lese høyt, hvor mye de enn protesterer og kaller det barnehage eller mongolesing. Jeg vet, jeg ser i øynene på dem, at de egentlig vil, det hører med å spytte på alt som voksenverdenen har å tilby, det er ikke noe rart med det. Jeg har drevet med et ganske ambisiøst prosjekt en stund nå, vi leser Mørkets hjerte av Joseph Conrad og kombinerer det med å se på forskjellige filmatiseringer, fra veldig teksttro ting som nyinnspillingen med Tim Roth som Marlow og John Malkovich som Kurtz, til Apocalypse Now. Å vise Apocalypse Now Redux for fjortenåringer lyder kanskje en tanke i overkant, men tenk så annerledes verden er for dagens fjortenåringer, sammenlignet med hvordan den var da vi var fjorten. Det er klart at det blir helt andre mennesker av dem. Spørsmålet er hva. Nåvel, unnskyld avsporingen, prosjektet handler i grunnen om spørsmålet hvor mørket egentlig finnes: utenfor oss eller inne i oss? Det har gitt opphav til flere livlige diskusjoner, det kan jeg i hvert fall si. Det var det vi skulle samles til klokken ett i går, etter lunsj. Det ga meg også en sjanse til å telle barn – man kan ikke akkurat si at Marcus Lindgrens såkalte samlinger har fungert som oppmøtekontroll. Det hersket i hvert fall ingen tvil om at Emily virkelig var borte. Vi hadde en avtale om at ingen fikk forlate hagen uten å si tydelig ifra til en voksen, og det har samtlige gått med på i løpet av disse dagene, også Emily. Jeg var vel aldri helt fornøyd med at klasseturen skulle gå til en gård så nær skogen, men det var allmenn enighet blant foreldrene, så det var bare å bøye seg. Marcus delte ut ordrene sine til de mannlige tilstedeværende, og jeg måtte som vanlig i all stillhet reparere de enorme hullene i det patriarkalske systemet hans. Jeg plasserte de mest engstelige jentene nærmest meg, Julia med den påtatt livstrøtte holdningen og lille Mara og så Lovisa og Anki. Så vandret vi gjennom skogen. Jeg kan ikke påstå at jeg så noe, skogen var veldig tett, men jeg fikk en innsikt i hvor dumt det var for meg å gå der alene i en skog som faktisk kanskje inneholdt en helt ekte voldtektsmann og eventuelt til og med en morder. For ikke å snakke om tjue barn. Strødd ut som fuglefrø til en sulten gås. Jeg vurderer det slik at Emily aldri ville ha dratt av sted på egen hånd. Han må ha vært oppe i huset. Inne i selve hjertet.

*

Jeg vet at de er skilt, faen, alle er så jævlig skilt, men de kunne vel i hvert fall latt være å ha seg midt under manngarden. Faens Marcus, jævla kvasimilitær som tror han er så fucking konge, altså, og så ligger han i en busk ved veien og dunker løs på mora til Homo-Johnny, Idiot-Alma, når Emily er forsvunnet og vi har dritdårlig tid. Marcus er et veldig fint menneske. Jeg så det ikke selv, nei, men tvillingnerdene Albin og Alvin så det, de har fortalt det. Jeg gikk nordover med den feige dritten Daniel, som var helt sikker på at det sto en pedo bak hvert eneste tre, klar til å svinge snabelen mot de gråtskjelvende leppene hans. Mens det var hans egen far som gjemte pølsa i mora til Soper-Johnny. Ganske morsomt, faktisk. Nerdetvillingene kom løpende og pekte på Daniel og fortalte om knulleorgien til faren hans. Sånn annethvert ord som alltid, helt uutholdelig. Fucking Daniel ble enda hvitere i grisetrynet og ville nok til og med ha løpt til skogs hvis han ikke var så dritredd for alle pedo-snablene i skogen. Tvillingnerdene hektet seg på, og så dro vi videre inn i skogen, som bare ble tettere helt til det nesten var umulig å gå. Vi ropte på Emily så høyt vi klarte, og til slutt åpnet det seg en slags fucking rydning. På en einerbusk eller hva det var hang litt av Emilys mørkelilla genser – et spor, for faen, jeg hadde funnet et spor – og jeg holdt opp filla og vifta med den og gaula, men ikke faen om det kom noen, Marcus lå og dunka løs på Dumme-Alma, og resten av idiotene hadde vel gått seg bort i skogen. Bortsett fra fyllikene som satt og drakk i lysthuset, selvsagt. Den jævla kåte mora til Felicia, som villig blotter kjerringflesket for alle tenåringer, så oss, men dro raskt som pokker i den andre retningen. Var vel redd for å bli voldtatt, som alle kjerringer som aldri ville blitt voldtatt om de så ba på sine knær. Så forsvant hun, og vi gikk videre til elva, men det var vanskelig å finne fram, for nå ble det sånn tett igjen, jævla granbar og jævla kvister og jævla mygg. Albin eller Alvin skreik opp, jeg vet ikke hvem av dem det var, jeg kan ikke se forskjell på dem, og sa at han hadde sett en elg. «Det kan ikke ha vært en elg,» sa jeg, «de er jo dritstore, du ville ha driti på deg, din tvillingnerd.» «Jeg så den også,» sa Chicken-Daniel, «men jeg tror det var en hjort, jeg så ryggen på den, brungrønn som en kronhjort.» «Hold kjeft, jævla null,» sa jeg, og da ble det stille. Så kom vi ned til den forbanna, svingete elva. En masse skrot føyk forbi, og en eller annen jævla blå tøybit. Så kom ei dau og oppsvulma rotte flytende, og da den snudde seg opp ned, kunne vi se at tarmene hang etterʼn i flere meter. Den så ut som en jævlig snål manet, og da spydde Alvin eller Albin på Albin eller Alvin, og så begynte de å slåss. Faen, så moro det er med tvillingslagsmål. Men Emily er død, det skjønner vel hvem som helst. Hun var vel sur, som vanlig, og gikk nær elva, alle damer vil jo alltid ta livet av seg, mer eller mindre, og den som ramler i den fossende jævla drittelva, er død i løpet av et halvt minutt. Faen.

*

Man kan ikke akkurat si at vi har anstrengt oss for å være sosiale med lokalbefolkningen, så jeg følte meg ikke særlig fornøyd med å være tildelt oppdraget med å spørre meg for på tettstedet. Vi handler på stormarkedet ved Näsåker, så jeg hadde aldri engang skjønt at det fantes en liten ICA-butikk rett rundt hjørnet. Dagligvarer, videoutleie, utleveringssted for apoteket og Systembolaget. Og samlingssted for bygdeoriginalene. Tre gubber satt på et par benker utenfor butikken og glodde mistenksomt på meg. «Jeg heter Nils,» sa jeg og prøvde å hilse på dem, «jeg bor sammen med en skoleklasse i Gamgården her borte, dere har sikkert sett oss.» En av gubbene lente seg fram og sa: «Hørt.» «Hva?» sa jeg. «Ikke sett,» sa gubben og nikket tungt, «men hørt.» «Faen som dere bråker,» sa gubben ved siden av. «Om nettene også. Storbyfolk, eller?» Jeg nikket og sa: «Vi kommer fra Stockholm, ja. Nå er det sånn at en av fjortenåringene våre er forsvunnet, og vi lurer på om dere har sett noen her på tettstedet.» Det var som om det gikk en rask skjelving gjennom gubbegjengen. Korte, skarpe blikk ble utvekslet. «Jente eller gutt?» sa den første gubben med blikket ned i bakken. «Jente,» svarte jeg og prøvde å skjønne hva som foregikk. «Ikke Calle, da,» nikket gubbe nummer tre til gubbe nummer én. «Flott,» sa gubbe nummer to og nikket. «Vi fisker sammen med Calle,» presiserte gubbe nummer én i retning av meg. Jeg så fra hode til hode og gjorde en liten, utålmodig bevegelse. «Jeg bare lurer på om dere har sett en jente gå alene forbi her,» sa jeg. Gubbene ristet langsomt på hodet. Det så ut som én treg bevegelse som forplantet seg mellom dem. Da jeg gikk derfra, hørte jeg bak meg: «Det heter ikke Gamgården, det heter Gammgården.»

*

Jeg lurer på om man virkelig kan si at Felicia og jeg er venner. Jeg vet at alle tror jeg henger etter henne bare fordi hun er så pen, men ingen fatter at hun trenger meg mye mer enn jeg trenger henne. Jeg liker det som er der inne, bak den pene overflaten, det som er helt i stykker og ødelagt, og når man ser på moren hennes, forstår man hva det er. Det er mangel på kjærlighet. Moren hennes, Lisa, har aldri elsket et annet menneske enn seg selv, det er jeg sikker på – og meg hater hun. Jeg vet at hun kaller meg vanskapt, men jeg vet ikke hvorfor. Antagelig fordi alt som kommer i nærheten av det perfekte smykket av en datter, virker vanskapt. Man kan si mye om foreldrene mine, stakkars, men kjærlighet har det alltid vært der. Det er derfor Felicia trenger meg, for å suge kjærlighet ut av meg. Og det er helt greit, jeg har så mye at det er rikelig. Den er lagret i meg. Men er det vennskap? Når Astrid leser høyt fra Mørkets hjerte, er det Felicia – ja, og Emily også, for all del – som virker mest betatt. Som om hun håper på å finne i hvert fall det der inne i hjertet sitt, litt mørke i det minste, i mangel av noe annet. Jeg vet at jeg er bråmoden, jeg vet at dere tenker det, dere behøver ikke å si det, det er det mange andre som har gjort. «Vanja er så bråmoden. Hun har vært nødt til å vokse opp fortere enn de andre.» Så ja, klart det føltes litt slik det gjorde for Marlow ved munningen av Kongo-elven da vi dro av sted, Felicia og jeg, oppover langs skogkanten mot nordøst. Vi passerte det litt bortgjemte lysthuset og så Sven-Olof, faren til Gina, og Reine, faren til Albin og Alvin, sitte der inne og jekke opp hver sin øl og ta seg en røyk. De hadde tydeligvis ingen planer om å gå inn i skogen i det hele tatt. Men vi gikk inn. Skogen var ikke så veldig tett der nærmest landeveien, så vi kom ganske fort fram til fotballbanen, dere vet, den som ligger der i skogkanten. Og så sprader Lisa inn på banen med Ralph Lauren-jakken helt istykkerrevet, og jeg så på Felicia at hun ikke hadde tenkt å la seg merke med at moren var der. Det hadde jeg ingenting imot. Etterpå fortsatte vi nordover mot elven. Nei, vi så ingenting i det hele tatt, egentlig. Men spør dere meg, sier jeg at Emily har stukket av. Rømt. Felicia og hun er tvillingsjeler på en eller annen måte, det er derfor de ikke tåler hverandre. De har samme tomrom der hjertet burde ha sittet, men det er et tomrom som gjør vondt. Men kanskje ikke nå lenger.

*

Jo, kolleger, det er nok min feil at dere sitter her i dag og prøver å få orden i alle trådene. Dere vet jo at nedskjæringene rammer de lokale kamrene hardest. Nå finnes det ingen politimyndighet nærmere enn oss i Sollefteå. Det ville ha vært dritbra med et lokalt forankret nærpoliti nå. Saltbacken er nesten like ukjent grunn for oss som for dere. I samme øyeblikk som vi forsto at det var en mulig internasjonal kobling, kontaktet jeg førstebetjent Bengtsson, og han sparket ballen videre til rikskriminalen. En eller annen byråsjef som het Wörner, tror jeg – nei, greit, Mörner, bestemte at dette var en sak for dere. Hvordan den internasjonale koblingen så ut? Minst tre baltiske biler – litauere, tror jeg – var observert på det aktuelle tidspunktet ikke langt fra Saltbacken. Jeg kunne ikke la være å tenke på trafficking og bortførte jenter som forvandles til sexleketøy og får hele underlivet ødelagt på all-europeiske bordeller. En sprek fjortenåring som denne Emily ville være juvelen i den litauiske bordellkronen. For å si det sånn. Hun ser jo mildest talt bra ut. Det var ikke engang mulig å tenke seg jenter med et slikt utseende da man selv gikk i sjuende klasse. Har det skjedd noe med menneskets – eller i hvert fall kvinnenes – genbank i løpet av de siste tjue årene? Snakk om voksen fjortis. Hvis dere tillater, mine damer, så vil jeg anta at ikke engang dere, som virker så unge og spreke, om jeg kan si det sånn, så slik ut da dere gikk i sjuende. Men hva skal man si? Dette er så visst et helt fantastisk område, her rundt elven, men det er jo ikke det aller mest passende stedet å dra på klassetur til. Det var som å be om trøbbel. Dere forstår hva jeg mener. Ikke bare skogen rett utenfor hyttevinduene, ikke bare elven med ekstremt stor vannføring og derfor ekstra sterk strøm, men spesielt de lokale problembarna. Om det er de eller litauerne som er skyldige, er nå helt og holdent opp til dere. Manngarden med redningskorps og frivillige pågår selvfølgelig i flere timer til. Men hermed legger jeg med varm hånd saken med den forsvunne fjorten år gamle stockholmsjenta Emily Flodberg i de kanskje ikke fullt så varme, men desto mer rutinerte hendene på A-gruppen.

3

– Er dette virkelig de beste vitneforklaringene? spurte Gunnar Nyberg skeptisk.

– Ikke nok med det, sa Lena Lindberg. – Det er de eneste vitneforklaringene.

– De eneste som fortjener navnet, sa Sara Svenhagen og kikket opp på en kveldshimmel som nektet å skumre.

Strekker midnattssolen seg helt ned i Ångermanland? tenkte hun, og så på de fantastiske skyformasjonene som liksom glødet i en sjelden dyporansje tone. Til tross for at det virket vindstille, fant det sted en slags bevegelse oppe på himmelhvelvingen, ikke skyer som blåste forbi, men snarere himmelsjikt som vred seg rundt hverandre som et seigtflytende, kokende heksebrygg. Det var en lav, trykkende himmel som liksom ville legge seg som en tydelig kuppel over det vesle tettstedet og innelukke det, et stykke univers som var nøye adskilt fra resten av universet.

Sara Svenhagen grøsset litt. Hun kunne ha valgt å tolke grøssingen som en effekt av den stadig kjøligere kveldsluften, men det ville ha vært å flykte unna alt det andre den inneholdt.

Og å flykte unna pleide hun sjelden å gjøre.

Derimot tillot hun seg å bevege seg bakover i tiden. Ikke særlig langt, riktignok, men det holdt lenge med noen timer for at det skulle føles som en helt annen tidsalder. Da befant hun seg fortsatt i en forholdsvis beskyttet storbytilværelse – og hadde dessuten forholdsvis lite å gjøre. Rikskriminalpolitiets spesialenhet for internasjonal voldskriminalitet, av og til kjent som A-gruppen, hadde ikke akkurat grunn til å være fornøyd med tingenes tilstand i det siste. Det gikk rett og slett litt tregt. Litt seigt.

Helt til det øyeblikket da et blussende lyserødt ansikt hadde kikket inn på kontoret til kriminalførstebetjent Kerstin Holm i politihuset på Kungsholmen i Stockholm og med umiskjennelig ordvalg prustet: – Fanden ta min lille skinke, nå skjer det saker og ting, mine kjære små politikvinner.

Med tanke på at en av de tre som var til stede inne på kontoret, var Gunnar Nyberg, en gang offisielt utnevnt til Sveriges største politimann, var tiltaleformen kanskje ikke den mest velvalgte. På den annen side var velvalgte ord ikke byråsjef Waldemar Mörners sterke side. Det som faktisk var hans sterke side, forble ellers innhyllet i mørke. Sannsynligvis var det bare rett og slett at han var A-gruppens formelle sjef. En rent formelt sterk side.

Kerstin Holm, derimot, var operativ sjef for denne politienheten, og det var noe helt annet. Sara Svenhagen, den fjerde tilstedeværende i rommet, syntes alltid at det hendte noe nesten magisk når begge de to sjefene hennes befant seg i samme rom. Det vage og udefinerte i tilværelsen ble plutselig glassklart og veldefinert – for eksempel slike begreper som kvalitet og kompetanse.

Kriminalførstebetjent Kerstin Holm betraktet det blussende åsynet med litt smale øyne og sa: – Så liten er den ikke.

– Unnskyld? peste Waldemar Mörner og trådte inn i rommet.

– Skinka, forklarte Holm.

– Dessuten har du vel to, sa Gunnar Nyberg.

Mörner klappet seg muntert på baken. – To workout-økter om dagen, mine damer.

– En for hver skinke, sa Nyberg.

– Hva er det som skjer, da? spurte Kerstin Holm.

– Skjer? sa Mörner og så forvirret opp fra de velformede skinkene sine.

– Saker og ting, klargjorde Nyberg.

Waldemar Mörner så ut som om han var rammet av en åpenbaring, eventuelt et slag, og lutet seg med skjebnetung mine over Kerstin Holms skrivebord.

– Ångermanland, sa han illevarslende.

Pausen som oppsto, var trolig nærmest elektrisk ladet, slik Mörner så den. De andre tre ventet bare på fortsettelsen, som kom, omsider.

– En fjorten år gammel stockholmsjente er forsvunnet på klassetur i Ångermanland. I noe som heter Saltbacken, rett ved siden av Ångermanälven. Området rundt Sollefteå.

– Hva betyr «forsvunnet»? spurte Kerstin Holm.

– Det er akkurat det, nikket Mörner. – Spesielle omstendigheter.

– De må være temmelig spesielle for at saken skal havne på A-gruppens bord. Savnede personer er ikke helt vårt felt.

– Ikke vanligvis, sa Mörner. – Men vi har internasjonalt nærvær på stedet. Flere baltiskregistrerte biler er observert i strøket i den aktuelle tiden. Men ikke bare det.

– For dessuten …?

– Tre bekreftede pedofile i nærområdet.

– Tre? utbrøt Gunnar Nyberg.

– Tre, nikket Mörner fornøyd. – To dømte, en tiltalt, men frikjent. Kombinasjonen med den baltiske bilkolonnen føles ikke bra. Men det er selvsagt du som har det siste ordet, Kerstin. Du er operativ sjef.

Ja, nettopp, tenkte Sara Svenhagen, det var det som var Waldemar Mörners sterke side: at han sjelden la seg opp i politifaglige beslutninger.

Kerstin Holm nikket, fant penn og papir og sa: – Kontaktperson?

– Førstebetjent Alf Bengtsson ved politiet i Sollefteå.

Holm skrev ned navn og telefonnummer. – Jeg snakker med ham og tar kontakt om kort tid og gir beskjed om hva det blir til.

Mörner nikket og gikk mot døren. Før han kom ut i korridoren, stanset han, strøk seg tankefullt over sin korngule tupé og sa: – Du bør ta med i beregningen at rikspolitisjefen vil sette pris på det hvis vi kan påta oss jobben. Det bør skape goodwill i mediene.

– Det skal jeg definitivt gjøre, sa Kerstin Holm mildt og smilte så søtt at Waldemar Mörner liksom svevde ut i korridoren.

Hun snudde seg mot Gunnar Nyberg og Sara Svenhagen, som begge satt i lett klossete stillinger på skrivebordet hennes.

– Et fælt sammentreff, sa hun, ikke fullt så mildt.

– At nettopp vi var her, mener du? sa Nyberg.

– Akkurat. To rutinerte pedofiletterforskere.

– Som har bestemt seg for aldri mer å jobbe med det, sa Sara Svenhagen. – Som holdt på å bli fullstendig utbrent sist de jobbet med det.

– Akkurat, gjentok Kerstin Holm. – Men vi vet jo slett ikke om det dreier seg om det. Skulle imidlertid det være tilfellet, har dere to, og særlig du, Sara, den største rutinen av oss alle.

– Si nå ikke at du har tenkt å sende oss opp til Ångermanland, sa Gunnar Nyberg urolig.

– Vi kan gi blaffen i det, sa Kerstin Holm stilsikkert. – Vi kan late som om denne savnede fjortenåringen ikke angår oss. Vi kan hevde at vi har fullt opp med viktige saker av en mer rendyrket internasjonal art. Hva synes dere?

Særlig sluttspørsmålet var et elegant crescendo i sin tilsynelatende uskyld.

– Onde kvinne, sa Gunnar Nyberg.

– Pakk kofferten, sa Kerstin Holm.

I henhold til denne kommandoen befant Sara Svenhagen og Gunnar Nyberg seg nå, sammen med Saras faste partner Lena Lindberg, i utkanten av det lille tettstedet Saltbacken omtrent halvveis mellom Sollefteå og Näsåker i det sørlige Ångermanland. Utenfor lands lov og rett, som det heter med en frase overlevert fra det urbane attenhundretallet.

Sara Svenhagen lot den heksebrygglignende himmelen koke videre en stund før hun motvillig flyttet seg fra balkongen og til det indre av den gamle gården som passende ble kalt Gammgården. Den gamle gården.

Lena Lindberg satt ved et bord i den store, øvre spisesalen og lot fingrene gli ned gjennom en bunke papir. Gunnar Nyberg satt ved siden av henne og iakttok de smale fingrene og deres lette, loddrette glideflukt.

– Du har pene hender, sa han.

Lena trakk instinktivt hånden tilbake, snudde seg forbauset til den store mannen – som hun egentlig ikke hadde hatt særlig mye med å gjøre før – og kjente et lite støt av naiv glede som hun klarte å skjule ved å gjøre neste replikk veldig lang: – Det er en utrolig konstruksjon, denne stemmegjenkjenneren. ASR. Automatic Speech Recognition. Ting skjer i den ytre verden. Mennesker prøver å finne ord for å beskrive disse tingene, hver og en ut fra sitt begrensede perspektiv. De snakker. En mikrofon fanger opp ordene de har anstrengt seg for å uttale, og forvandler dem til en digital fil. Ett-tall og nuller. Disse ett-tallene og nullene beveger seg deretter gjennom en stor datamaskin som forvandler dem til ord i skrift. Ferdige, godt avgrensede ord som ikke klarer å romme talernes pauser, intonasjon, frasering. Eller gjør de tross alt det? Printeren skriver dem ut uten at vi egentlig behøver å løfte en finger, annet enn for å plassere mikrofonen foran talerne. Og her er ordene deres. Grensen mellom det talte og det skrevne ordet er opphevet.

– Ser det bra ut? spurte Sara.

– Perfekt, sa Lena.

– Selv om det er rent sprøyt, sa Gunnar.

– Jeg synes nok ikke det, sa Lena. – De har anstrengt seg ordentlig, og det er uvanlig mange som har klart å komme med verdifulle vitneutsagn.

– Verdifulle på hvilken måte? spurte Gunnar og slo til papirbunken.

– På den måten at de henger sammen, sa Lena. – De gir oss konturene av hele hendelsesforløpet. Resten er opp til oss.

– Er det muligens slik, undret Sara med et uskyldig uttrykk, – at du er blitt gammel og bitter, Gunnar Nyberg?

– Jeg har drept, sa Gunnar uten å nøle. – Det er faen så klart at jeg er bitter. Jeg ser det for meg hver eneste dag og spør meg om jeg ikke burde ha handlet annerledes. Gammel er mer et tallmessig spørsmål.

– Det tror jeg ikke i det hele tatt, sa Lena. – Man er så gammel som man føler seg.

Gunnar Nyberg var litt over femti – det var et anslag, for ingen kjente den nøyaktige alderen hans – og i det foregående året hadde han, etter et liv som hadde inneholdt veien fra aggressiv steroidstinn kroppsbyggerpurk via konemishandler og botferdig kirkesanger til reinkarnert og slanket førsteelsker, for første gang drept et menneske. Og ikke slik som politifolk vanligvis dreper, i øyeblikket, i instinktivt selvforsvar, men målbevisst og beregnet for å ha den aller minste sjanse til å leve videre og nyte fruktene av den lykken han helt ufortjent hadde fått oppleve sammen med sin nye kvinne, Ludmila.

Det var en lang historie.

– Jeg tror du har helt rett, sa han.

– Hva? sa Lena Lindberg, med stor overraskelse.

– Jeg tar tilbake min tidligere uttalelse. Alder er ikke et tallmessig spørsmål.

At et voksent menneske av i dag plutselig angrer det han eller hun nettopp har sagt, er såpass uvanlig at en viss forbauselse faktisk var på sin plass. Siden Lena altså befant seg i en stum tilstand, henvendte Gunnar seg til Sara: – Men du, min skjønne, hvorfor i helsike finner du på å kalle meg, av alle mennesker, gammel og bitter?

– Jeg bare spurte, sa Sara stille.

– Det gjorde du slettes ikke. At du krotet ned et spørsmålstegn etter det grove angrepet ditt, gjorde det ikke til et spørsmål.

– Okay, sa Sara og la hånden på utskriftene av vitneforklaringene. – Den yngre Gunnar Nyberg ville ikke hatt noen problemer i det hele tatt med å se at det finnes mengder av ledetråder i disse ordmassene. Jeg foreslår at vi nå, når vi endelig er ferdige, prøver å strukturere oss. Jeg prøvde bare å vekke deg, Gunnar. Jeg vet at det er en viss forskjell på Khios og Saltbacken, men det er faktisk en drøy måned igjen til du skal ha ferie.

Gunnar Nyberg nikket og måtte igjen innrømme at den kvinnelige samtalepartneren hadde rett. Men det var Lena Lindberg som begynte: – Det er neste dag nå. Klokka er tre minutter over tolv om formiddagen den femtende juni. For ganske nøyaktig elleve timer siden forsvant den fjorten år gamle Emily Flodberg fra den gamle, opprustede bondegården Gammgården i Saltbacken sør i Ångermanland. Gården eies av Arvid Lindström, som er bonde på stedet. Han setter av og til inn en annonse i avisene i Stockholm. Nøyaktig hvordan avgjørelsen ble tatt, er ikke klarlagt ennå, men en gruppe foreldre på jakt etter et reisemål for sjuendeklassens klassetur, så i hvert fall en slik annonse, og dermed bestemte de dette i slutten av mars. Det har altså trolig vært kjent i bygda i nesten to måneder at mer enn tjue fjortenåringer var på vei hit.

– Selvplukk av godteri for den lokale pedofilmafiaen, sa Gunnar Nyberg.

– Som man selvfølgelig ikke visste om, sa Lena Lindberg, – og som man selvfølgelig heller ikke er blitt fortalt at eksisterer.

– Så kan man naturligvis, sa Sara Svenhagen, – spørre seg om det virkelig kan kalles en «mafia». Det er vel ikke helt klarlagt ennå, men akkurat nå er det ingenting som tyder på at det skulle være noe annet enn en tilfeldighet at disse tre har bosatt seg innenfor en radius på ti mil i akkurat disse traktene.

– De såkalte lokale problembarna er altså Robert Karlsson, Carl-Olof Strandberg og Sten Larsson, leste Gunnar Nyberg fra et ark. – Ingen av de tre var hjemme i går da det lokale politiet dro hjem til dem. Alle tre er ettersøkt. Alt politi er varslet.

– Klokka 12.50 ble Emily sett for siste gang, sa Lena Lindberg, – av klassekameraten Anki Arvidsson.

– Heter hun Anki? spurte Sara.

– Døpt Anki, ja. Jeg spurte spesielt om det. Ingen heter for eksempel Ann-Katrin lenger. Denne Anki så i hvert fall Emily ligge alene på rommet sitt, som hun deler med Felicia Lundén og Vanja Persson, og skrive i det Anki trodde var en dagbok. Hun så, sitat, «skikkelig glad» ut. Denne dagboken er ikke funnet. Noe som kan tyde på at hun har tatt den med seg. Noe som i sin tur kan tyde på at hun har dratt av sted frivillig. Men det er klart at det er for tidlig å si noe fornuftig om dette. Ved samlingen til høytlesning klokka ett var hun borte, noe som ble konstatert klokka 13.08, hvorpå klassestyrer Astrid Starbäck underrettet klasseturens selvutnevnte leder, Marcus Lindegren, som i stedet for å ringe politiet samlet sammen alle til en slags manngard. Den kom i gang rundt 13.15, og alle samlet seg igjen på gården rundt 13.55. Først da ringte man politiet.

– Hvor stor sannsynlighet er det egentlig for at tre pedofile som er kjent av politiet, «tilfeldigvis» bosetter seg på samme sted? spurte Gunnar Nyberg.

– Dessverre finnes det temmelig mange, sa Sara Svenhagen med en liten grimase.

– Hvem er da disse tre? spurte Lena Lindberg.

Sara satte seg på bordet i den store, dunkle spisesalen og løftet et ark i det svake lyset fra en bordlampe. De borteste delene av rommet hvilte i mørke. En flyktig skumring tok vel til utenfor vinduene, tross alt. Balkongdøren sto åpen og slapp inn horder av mygg og knott. De var den prisen man måtte betale for den svale, skogduftende vinden som gjorde det mulig i det hele tatt å tenke i den sene timen. Sara leste og oppsummerte i én og samme operasjon: – Robert Karlsson er femogfemti og uføretrygdet maler. Bosatt tre mil nordover i en enslig hytte. For tolv år siden lurte han nesten en hel skoleklasse dit, en etter en, bare jenter i åtteårsalderen. Politiet – det fantes politi på stedet den gangen – klarte det kunststykket å ta ham på fersk gjerning. Men ikke i en seksuell situasjon, og det virker som om han slett ikke bedrev noe direkte seksuelt med dem. Han ble tiltalt for bortføring, men klarte å unngå buret. Siden den gangen har han reist utenlands flere ganger, til Thailand, og det er ikke utenkelig at Karlsson er en av våre Thailand-pedofile. Det ble gitt motstridende psykologuttalelser ved rettssaken – én påsto at han var en genuin, herdet voldtektsmann, en annen at han befant seg på samme mentale nivå som en niåring. En daværende niåring, kan man tilføye. Han innrømmet uten dikkedarer at han var skyldig i å ha «kost» med småjentene. Fremdeles vet man ikke helt hva det betydde.

– Og denne Carl-Olof Strandberg må være den «Calle» som nevnes i et av vitneutsagnene? sa Nyberg.

– Høyst sannsynlig, nikket Sara. – «Ikke Calle, da,» sier en av de såkalte bygdeoriginalene til en annen. «Vi fisker sammen med Calle.»

– Akkurat, utbrøt Lena Lindberg. – Selvfølgelig. «Det kan ikke være Calle, for han liker ikke jenter.»

– Slik må vel vitneutsagnet tolkes, sa Sara. – Og det stemmer med rullebladet hans. Han er relativt nyinnflyttet i et hus i utkanten av Saltbacken. Fra Kumla, nærmere bestemt bunkeren, etter å ha sonet sju år for grov voldtekt av en tretten år gammel gutt. Dere husker kanskje saken, den ble ganske mye omtalt. Carl-Olof Strandberg, nå sekstifire år, var den gangen bosatt i Stockholm, i Vasastan, og var en velrenommert barnelege og barnepsykiater. Spesielt utvalgt av flere av byens skoler på grunn av det gode håndlaget han hadde med barn. Tok seg av de råtne eggene og gjorde folk av dem, som man pleier å si i visse kretser. Tre gutter fra forskjellige skoler forsvant, og den eneste forbindelsen mellom dem var Strandberg. Én klarte å flykte etter en uke, men var fullstendig umulig å få kontakt med. Ved hjelp av fiberanalyse kunne det bevises at han hadde oppholdt seg på barnelegens helt isolerte landsted utenfor Strängnäs. Man gjennomgikk tomten og området rundt, men fant ingen spor etter de to andre guttene. Og den overlevende var så alvorlig skadet på både kropp og sjel at han sannsynligvis aldri kommer til å si et ord igjen. Strandberg vet hvordan man blokkerer barnesjeler. En skikkelig fæl fyr, lyder det som. Det fantes en hel del andre tilfeller med mistanke, men ingenting som kunne knyttes til ham. Han ble satt inn for den ene voldtekten, men ikke for noe annet. På Kumla hevdet han hele tiden at han var uskyldig og påsto at det var en kollega han lenge hadde vært i konflikt med, som ville felle ham.

– Alle disse uskyldige i fengslene våre, sa Gunnar Nyberg.

– Til slutt Sten Larsson, fortsatte Sara Svenhagen, uten å verdige den problematiske et blikk. – En mann med en annen bakgrunn. I likhet med Robert Karlsson en lokal størrelse – de har altså ikke flyttet hit, men er oppvokst i strøket – men en noe grovere forbryter, hvis det da finnes grader i helvete. Viste seg å være skyldig i en sak for rundt femten år siden. Dobbel voldtekt av et par tenåringsjenter fra området. Han sonet fem år i fengsel i Härnösand, med nest høyeste sikkerhet, kom så hjem igjen og gjenopptok arbeidet som snekker. Han er trettiåtte og har ifølge alle dokumenter vært helt ren i minst ti år.

Lena Lindberg satte opp en mine som var vanskelig å definere, og sa: – Ren … Det finnes jo nå et helt annet medium der pedofile kan være betydelig mer skitne uten at det merkes.

– Internett, nikket Sara. – Nei, ingen av de tre herrene våre figurerer i det som hittil er avslørt i diverse pedofilinettverksaker. Men det er som kjent en brøkdel. Det finnes fremdeles nettverk som har metoder til å arbeide helt uforstyrret på Internett.

Gunnar Nyberg så på de to kvinnene. Etter en ytterst hektisk dag uten egentlige pustepauser var det en lise å lene seg tilbake i stolen og la blikket hvile på denne dobbelte skjønnheten i det svake lyset. Siden han nå for tiden var en ytterst satt og etablert mann, kunne han ut fra strengt objektive kriterier nærme seg kvinnelig skjønnhet uten dårlig samvittighet. Og dette var virkelig to helt forskjellige former for skjønnhet. Lena Lindberg med sin uhyre selvbevisste og ganske kyniske, og av og til aggressive, sex appeal hadde vel aldri helt tiltalt ham. Men noe hadde skjedd det siste året. I løpet av det året da Gunnar Nyberg igjen var blitt nødt til å ta en brytekamp med samvittigheten sin, lot det til at Lena også hadde gjort det. Hun var nå tankefull, grublende og samtidig betydelig mindre aggressiv. Hver gang man overrasket henne alene, fantes det en tydelig rynke mellom øyebrynene hennes, som gjorde henne mye mer tiltrekkende i den strengt objektive betrakterens øyne. Den tiden da Sara Svenhagen gikk rundt i stadig uro for at partneren skulle begå voldshandlinger, var nå over.

Sara, på sin side, var så visst alltid Sara – det søte vesenet som en gang i tiden, da A-gruppen var midlertidig oppløst, med varsom hånd hadde loset ham inn i barnepornografiens horrible, svarte univers. Men også hun hadde gjennomgått en viss forandring det siste året. Nyberg ante en slags knute på tråden mellom henne og ektemannen, kollegaen Jorge Chavez. Kanskje det også hadde noe å gjøre med at datteren deres, Isabel, hadde fylt to år. Det var en kritisk tid for alle småbarnsforeldre, tiden da ammingen og den lange perioden med forandringer i kvinnekroppen var over, tiden for en beslutning om hvorvidt man virkelig orker å gå igjennom samme omveltende opplevelse en gang til.

Siden Gunnar Nyberg følte at han var i ferd med å gå seg vill i de tvers igjennom objektive betraktningene sine, var han nødt til å samle seg til en uttalelse: – Rent instinktivt lyder det vel som om Sten Larsson er vår mann. Strandberg er en utpreget homo, og Robert Karlsson virker mer eller mindre infantil.

– Men Karlssons Thailand-reiser avviker fra det bildet, svarte Sara Svenhagen, – og Strandberg er den som virkelig har drevet med kidnapping og trolig drap.

– Vi må rett og slett få tak i hele banden, oppsummerte Gunnar Nyberg og lente seg tungt tilbake på den vaklevorne pinnestolen.

En pause oppsto i natten. Skumringen og grålysningen lot til å sammenfalle, himmelhvelvingens skjær var en spesiell blanding av lys som ble født og lys som døde, og det var vanskelig å avgjøre om det var på tide å duppe av eller våkne opp.

En beslutning måtte tas.

– Sove eller jobbe? sa Nyberg.

Lena Lindberg og Sara Svenhagen så på hverandre.

– Det er natt, og hun er fjorten år, sa Sara.

Det avgjorde saken.

– Dessuten har vi noen baltere å tenke på, sa Lena Lindberg og slo hendene sammen som et mannfolk.

Da ringte Sara Svenhagens mobiltelefon med et klart og tydelig signal som boret seg gjennom den nølende natten.