Lisa Bjärbo, Johanna Lindbäck og Sara Ohlsson

Svake jenter

Oversatt av Ingelin Røssland

1

JASMINE

Da det endelig ringer ut fra timen, reiser Jasmine seg først av alle. Sebbe roper noe om forskjellige hjemmeoppgaver, men hun går ut i korridoren uten å høre etter. Ikke engang han kan forvente seg at man skal bry seg om arealet av en sirkel når det har blitt sommervarme selv om det bare er slutten av april.

Jasmine har et av skapene nærmest vinduet og må trenge seg frem for å komme bort dit, solen steker så intenst at skapdørene av metall svir da hun kommer borti dem med armen. Hun holder nøkkelen ytterst i fingertuppene for ikke å berøre skapet igjen da hun vrir om for å åpne.

Det er da hun ser den. Med det samme hun åpner skapet, ser hun at den ligger der.

En ny lapp.

Det har kommet minst et par i uken i det siste. Papiret er rutete, det virker som om Amir har revet ut en hel side fra matteboken denne gangen. Det er så utrolig unødvendig, hvorfor kan han ikke bare sende en melding eller snakke med henne, som et normalt menneske? Eller så kan han bare forstå at hun ikke vil vite alle de irriterende tankene hans.

Jasmine bretter ut lappen og leser:

Så deg i lunsjen i dag og du er så jævla sexy i den kjolen, den viser hvor kåt du er.

Det føles som om papiret svir mer enn skapdøra. Han må ha stått og kikket på henne uten at hun har merket det! Som en sleip snik. Jasmine ser seg rundt, som om han er her ennå. Men selvsagt er han ikke det. Hun leser en gang til: i lunsjen. Hvor da? I kantinen? Eller da de lå ute på plenen? Tilde og Eleni hadde rullet opp jeansen og ville være i skyggen, men Jasmine insisterte på at de skulle være i solen.

Hun har på seg en kort, tynn kjole i dag, siden det er det eneste fornuftige hvis man ikke vil svette seg i hjel i varmen. Ikke for at hun ville være sexy! Hun føler seg ikke sexy, hun føler seg på en måte bare … glad? Slik man blir av å ligge i solen og prate og le med vennene sine. Eleni fortalte at hun hadde regnet ut at det bare var tretti skoledager igjen til sommerferien, og Jasmine skrek først What, allerede?! og så Endelig!, for det var på en prikk sånn det føltes. Allerede og endelig på samme tid.

Da de begynte i niende, sa alle at dette kom til å bli det verste året. Lærerne ville bli tøffere, leksene flere, prøvene vanskeligere. Jasmine husker ikke hvordan det var før, det hun husker best, er at kontaktlæreren deres, Sebbe, var en idiot allerede i åttende. Og at hun pleide å være så forelsket i Amir at det var umulig å konsentrere seg om noe annet. Akkurat det har så klart forandret seg. Men skolearbeidet har vært like kjedelig så lenge hun kan huske.

«Hallo!» Tilde dulter henne i armen. «Er du ferdig? Vi har jo samfunnsfag nå.»

Jasmine krøller lappen sammen og stapper den ned i sekken. Ønsker at hun kunne knipse med fingrene og bli usynlig, slippe å gå rundt og synes i denne kjolen. Med ett føles det som om den gnager og klør mot hele kroppen.

«Et sekund, bare», sier hun og tar på seg jakken til tross for varmen.

Tilde ser rart på henne, men sier ingenting. Heldigvis, for Jasmine vet ikke hvordan hun skal forklare det. Hun vet bare at ingen må se den lappen. For dette året har det skjedd mye bra også. Hun har for eksempel blitt venner med Tilde og Eleni. Og jentene på Frejaskolen har gått sammen og begynt å gjøre opprør mot urimeligheter og annet dritt fra guttene. For første gang i livet har Jasmine fått være sint og høylytt og stort sett alt hun er, uten at folk kaller henne slitsom.

Jasmine innser at alt det kommer til å bli ødelagt hvis noen får se hva Amir har skrevet. De ville synes at hun er syk i hodet som har vært sammen med en som skriver noe sånt. Tenke at hun må være helt motbydelig som får sånne lapper.

2

Eleni

Skolen er nesten slutt da Eleni ser hvordan døra på jentedoen ved kunst- og håndverksrommet går opp og en fyr fra tiende hun ikke vet navnet på, kommer ut. Han tørker hendene på jeansen og flirer trassig da han møter blikket hennes.

Hva? sier hele skikkelsen hans. Eleni fyller inn fortsettelsen inni seg. Det er som et ekko av alle opprørte guttestemmer hun har blitt nødt til å høre på de seneste månedene.

Det er alles do! Dere kan ikke liksom bare overta et toalett!

Hun ser på gutten så likegyldig hun kan. Venter til han har forsvunnet bort i korridoren, så går hun rett til doen for å inspisere. Hva kommer hun til å finne denne gangen? Hva har han gjort?

Det var en stor triumf i vinter da jentene smugfikset doen sammen. De innviet den med en fest i korridoren. Det var samme dag som alt rundt brannene i Gnesta endelig hadde blitt oppklart og jentene hadde en plakataksjon på skolen. Da var toalettet som de hadde gjort til sitt, så utrolig fint. Nymalt og rent, pyntet med lyslenker og duftlys og blomster. Dette skulle være frisonen deres.

Nå tråkker Eleni rett i en sleip spyttklyse da hun går inn på vinylgulvet. Hun ser med avsky på skosålen sin og strekker seg etter tørkepapir for å tørke av.

Spytt, altså. En klassiker.

«Åh, beklager, jeg visste ikke at det var noen her.» Chayed smiler unnskyldende mot Eleni fra døråpningen. «Døra var åpen, jeg …»

Hun stopper midt i setningen ved synet av tørkepapiret og skosålen og flekken på toalettgulvet. Eleni ser i sanntid hvordan smilet slokner i Chayeds ansikt.

«Nå igjen?» spør hun, og Eleni nikker taust. «Hva faaaen!»

I vinter havnet de i avisen etter plakataksjonen og oppussingen av toalettet. Pappa har klippet ut bildet fra Södermanlands nyheter og hengt det opp på kjøleskapet. Det er et kult bilde. Jentene står i formasjon i korridoren med jentedoen i bakgrunnen. Fotografen huket seg ned foran dem, krøp nesten rundt på gulvet. Eleni skjønte ikke hvorfor, men da hun fikk se bildet i avisen, forsto hun det. Nedenfraperspektivet gir inntrykk av at jentene dominerer fullstendig på skolen, som en samlet, mektig gruppe. Chayed står lengst fremme med armene bråkjekt i kors over magen. Hun smiler ikke engang. Hun ser bare fullstendig bad-ass ut, og det har hun gjort ved hver eneste anledning siden den gangen når noen har villet fotografere. Chayed er perfekt i rollen som beinhard frontfigur når de trenger det. I alle fall sånn Eleni ser det. Hun husker tydelig hvordan Chayed så ut lengst frem i demonstrasjonstoget på den internasjonale kvinnedagen. Sterk.

Nå ser hun helt kraftløs ut.

«Hvorfor må de holde på?» sier hun oppgitt. «Jeg blir så ufattelig lei! Det er maks to kvadratmeter det dreier seg om. Kan de ikke unne oss den plassen? To kvadrat!»

Men det er ikke bare de to kvadratmeterne det dreier seg om, det vet egentlig både Eleni og Chayed. Jentene på Frejaskolen har fått smaken på mye mer enn som så. Det siste halvåret har flere av dem fått øynene opp for et fjell av urettferdighet som de vil forandre på, helst med det samme. Nå er de nesten som en ordentlig forening, som arrangerer aksjoner og protesterer med én gang noe er urettferdig. Det er ikke populært. Ikke blant alle jentene engang.

«Må vi krangle med absolutt alle, hele tiden?»

«Seriøst! Slapp av iblant! Noen ganger vil man kanskje ha det litt gøy også?»

Det føles så lenge siden det avisbildet ble tatt. Den jentegjengen sto sammen og var full av energi. Eleni tenker omtrent sånn på det: Makt ser ikke ut til å være noe folk gir fra seg uten kamp, og det er ikke alle i jentegjengen som orker å kjempe hele tiden. Selv de som vil og orker, kan av og til miste gløden.

«Tilde!»

Chayed roper etter Tilde på lang avstand, hun er ivrig etter å fortelle flere om den siste sabotasjen. For bare noen uker siden hadde Tilde vært den perfekte personen å fortelle det til, det vet Eleni. Hun hadde sikkert skjønt alvoret og tent på alle pluggene. Men i dag virker det knapt som om Tilde får med seg hva Chayed snakker om. Hele tiden glir hun av gårde med blikket, mumler bare usammenhengende kommentarer til svar, og midt i forklaringen til Chayed ser Eleni hvordan Tilde begynner å smile mot skoene sine. Smile? Hvis Eleni ikke allerede hadde visst hvorfor, ville hun trodd at Tilde var i ferd med å bli gal.

«Hvor er Jasmine?» avbryter Eleni. Hun er utålmodig. Hvis Chayed skal få noen reaksjon på hærverket av doen, er det like greit å i stedet finne noen som virkelig kommer til å reagere.

Tilde ser opp fra skoene.

«Jeg vet faktisk ikke», sier hun forbauset etter å ha tenkt et øyeblikk. «Jeg har ikke sett henne på en stund.»

3

Tilde

Timmy sitter på en benk ved en av inngangene, og Tilde kjenner hvordan hele hun gjør et lettet mentalt gledeshopp. Han er der. Nøyaktig som han sa han skulle være. Det kommer et enda større gledeshopp sekundet etter, da han i tillegg løfter blikket fra mobilen og lyser opp med et smil da han får øye på henne.

«Hallo.» Han stapper telefonen ned i baklomma på jeansen.

«Hvor skal du?»

«Jeg har tenkt meg på kafé.»

«Åh? Får jeg bli med?»

«Ok, da.»

De småfniser og ser på hverandre. Alt dette avtalte de jo i går. Timmy skulle vente ved denne inngangen, og så skulle de gå på kafé. Det som skjer nå, er altså helt som planlagt, men det føles likevel fantastisk. Han angret ikke. Så glad ut da hun kom. Nå fleiper han, og de er på vei til daten sin. Tilde og Timmy. De er sammen.

«Hva er det?» spør han med ett, og Tilde skjønner at hun har gått og smilt. Igjen.

Hun ser sikkert ut som en idiot 24/7, men pytt sann, det er jo det hun er nå for tiden. En lykkelig idiot.

«Ikke noe spesielt», sier hun. For hvordan forteller man at dette konstante smilet er på grunn av ham, bare fordi han fins, på en måte? Det går ikke an å formulere noe sånt uten at man høres litt sprø ut. Det er kanskje mulig å si det når de skriver til hverandre om kveldene og Tilde kan slenge i vei åtte hjerter på rad i håp om at han skal skjønne hva det betyr: Jeg liker deg så innmari godt, og jeg er så sykt glad for dette.

«En bra dag, bare?» gjetter Timmy, og Tilde nikker.

Ekstremt bra, faktisk. Som dagen i går og den i forgårs, og alle andre dager de siste tre ukene. Det er så lenge de har vært sammen.

«Samme her», sier han og hekter lillefingeren sin rundt hennes da de krysser skolegården.

Den allerede ekstremt bra dagen blir enda bedre.

En kort stund senere sitter de ved et bord på Lokalet, en av kafeene i Gnesta.

«Rart at jeg aldri har vært her før. Jeg har bare gått forbi hver eneste dag hele livet», sier Timmy.

Tilde iakttar ham, at han ser seg rundt. At noe sånt, en kjæreste!, skulle skje henne, hadde hun aldri trodd. Om det mot formodning skulle det, da ville det gå flere år. Hun som hele tiden er så sint, og stygg, og feil. Hvem kan vel like henne? Selvsagt ingen.

Kilde: Mirza, Viktor B pluss noen til.

De har gjentatt det budskapet på ulike måter helt siden hun flyttet til Gnesta, og hun trodde på dem. De var veldig effektive i sin overbevisning. Men så dukket Timmy opp. Egentlig var han her hele tiden, men hun så ham aldri ordentlig. Så bare den rare fyren i tiende som alle hvisket om hver gang det hadde skjedd noe dritt. Han som var så merkelig og rar og alltid holdt seg på størst mulig avstand med hetta over hodet.

Det var sånn hun tenkte på ham stort sett helt frem til idrettshallen brant ned. Ved en tilfeldighet oppdaget hun at han kanskje ikke var så merkelig hele tiden. Innimellom så det ut som om han ville prate med andre. Eller når han viste at han muligens hadde humor, siden han snappet opp en vits i farten. Og da han ut av det blå begynte å hilse på henne på skolen, da oppdaget hun at hun likte det også. Så hun hilste tilbake.

Alt mellom dem var så lite og usynlig i begynnelsen. Ingen andre merket det. Oftest sa de ikke engang «hei» høyt. Det var mer som et knapt synlig nikk når de passerte hverandre på skolen, eller bare et blikk hvis Tilde tilfeldigvis var sammen med noen andre. Men etter en stund tok Tilde seg i å aktivt kikke etter ham, siden det nesten umerkelige heiet føltes så bra. Noen uker senere løp hun inn på Coop en kveld for et lynraskt pms-godteraid på vei hjem fra Jasmine.

Da Tilde skrenset inn foran smågodthylla, sto Timmy der. Han skvatt til da han fikk øye på henne. Hun ble akutt nervøs. Dette var første gang de støtte på hverandre utenfor skolen. Samtidig som Tilde tenkte at hun burde utnytte denne enestående anledningen til å si noe, ble hun smått skrekkslagen. Hun visste jo ikke hva han syntes om at de sa hei til hverandre. Kanskje alt dette spennende og deilige bare foregikk i hennes hode, mens han ikke brydde seg noe særlig. Eller enda verre, tenk om alt sammen var en slags avansert og ond spøk fra hans side? Hvis hun forsøkte å snakke med ham nå, ville han kanskje si noe sånt som: «Men seriøst, trodde du at jeg … med deg?» Neste sekund spretter Mirza, Viktor B og de frem. Gapskratter for at hun gikk fem på. Hvordan kan noen være så utrolig dum?!

Et par pinefulle sekunder var alt bare taus stirring mellom dem der ved smågodthylla på Coop. Tilde nølte. Skulle hun bare drite i det og stikke med én gang? Ikke prøve, i det minste? Han virket også usikker. Til slutt viftet han med godteriskuffen sin mot hylla.

«Godteri?» sa han og ble faktisk rød i ansiktet. «Jeg mente, skal du handle? Du kom hit for å kjøpe smågodt?»

«Nettopp, akkurat. Jeg skal handle. Smågodt. Jeg skal …» Tilde strakte seg etter en papirpose, men i ren nervøsitet rev hun ned en hel bunke. De fløt utover gulvet som en oransjerød vifte foran føttene hennes. «Oi. Hopp sann.»

Han bøyde seg ned og plukket dem opp i en uryddig haug. Rakte henne en av posene.

«Takk», mumlet hun.

«Dette går jo bra», sa han, og da Tilde kikket på ham, smilte han usikkert. «Jeg mener, smågodt?»

Han hermet etter seg selv fra like før, bare at han gjorde det hundre ganger mer tafatt. «Og så bare …» Han viftet med posebunken, som han fortsatt holdt i.

Noe som ikke bare var fullstendig panikk eller stor nervøsitet, flakset til i magen på Tilde. Han hørtes faktisk ikke ut som om han ladet opp til å servere en ondsinnet hilsen fra Mirza og gjengen?

«Vi burde ta opp denne samtalen, sånn at andre kan se hvordan vi gjør det, og bli imponert», fortsatte Timmy. «Ikke begynn med å si hei. Pek på noe i stedet. Lag en lyd.»

«Steg to, riv ned litt ting», fortsatte Tilde forsiktig. «Det kan være papirposer, kan være …» Hun så seg rundt. «Pringles-bokser. Bare få det utover gulvet.»

«Ja!» Timmys øyne glitret til. «Det viktige er følelsen i bevegelsen. Man må gjøre det med schwung.»

«Nettopp. Kan aldri bli for mye schwung. Så ta i. Du tør.»

«Du kan.» Timmy løftet en knyttet seiersneve halvveis i luften. «Yeah.»

Det var et aldeles perfekt lite «yeah» som passet perfekt til hans tilbakeholdne seiersgest, og det fikk Tilde til å fnise.

Etter at de hadde betalt, ble de stående utenfor butikken i sikkert et kvarter, tjue minutter. Selv om det var første gang de sa mer enn «hei» til hverandre, var det så utrolig enkelt å snakke sammen. Det var litt som om de hadde gått rundt og samlet på en hel masse bra samtaleemner på hver sin kant, og nå kunne de endelig begynne å prate seg gjennom dem.

En hel masse ting som Tilde hadde ant de siste ukene, viste seg å stemme, og det føltes som en revolusjonerende oppdagelse på nivå med noe sånt som … antibiotika?! Timmy var ikke merkelig. Han var kul. Smart. Nerdete på en bra måte. Ansiktet hans ble så annerledes (les: megasøtt) når han fniste. Hun visste med en gang at hun gjerne ville se det fniset noen tusen ganger til. Trengte å se det. Livet hennes kom til å bli så mye bedre av det.

Dagen etter var det skole igjen, og det kom ikke noe ondskapsfullt «Haha, gikk du på det der i går? Trodde du at jeg …?» da de dumpet borti hverandre. Det kom bare noen flere fnis. Fremdeles dødssøte.

Tre uker senere har Mirza ennå ikke hoppet frem og avslørt pranken. Tilde har nesten sluttet å bekymre seg for at det skal skje. Ingen gidder å holde på med en kjip spøk så lenge. Timmy liker henne. Han vil være sammen med henne. Han er ingen ond psykopat. Dette er på ordentlig.

Ved et bord i den andre enden av kafeen har en jente et slags videomøte og sier «akkurat» flere ganger etter hverandre. Samtidig som Tilde legger merke til jenta, smyger Timmy hånden sin over bordet og rører ved hennes.

Han trommer mykt på håndbaken hennes i takt med en låt på radioen. Det er så deilig at det får henne til å ville krype sammen som en katt som blir klødd.

«Hva tenker du på?» spør han.

Deg. Oss. Ryggen din og all deilig hud og at du kysset meg ved øret i går og at jeg tydeligvis ikke har visst noe om ører før? Men nå elsker jeg dem. Og så tenker jeg på at alle her kan se oss, men at du likevel holder meg i hånden. At du vil det.

«Eh …» sier hun. «Jeg vet ikke helt.»

Han endrer sittestilling sånn at beinet hans kommer enda nærmere, og deiligere, mot hennes under bordet. «Hva skal du gjøre i kveld, da?»

«Gjøre lekser», sier Tilde. Selv om hun mest sannsynlig kommer til å ligge på sengen og fortsette å tenke på alt med denne daten, ham og dem. «Engelsk. Vi har engelsk.»

Det er ganske sannsynlig at de har det. Eller fysikk, eller samfunnsfag. Hver gang hun åpner timeplanen sin, er det en overraskelse. Kjemiprøve i morgen? Oi sann.

Hun klarer ikke å konsentrere seg ordentlig om noe som helst lenger. Skolen, ekle toaletter, sur stemning i jentegruppa. Samme hvor mye hun forsøker, glipper konsentrasjonen etter noen minutter og havner her. Hos ham. Hun greier ikke å bli stresset over det engang. Hvis man har jobbet supergrundig gjennom hele skoletiden, kan man vel få unne seg litt (mye) konsentrasjonsmangel den siste lille snutten av en vårtermin i niende?

«Hvordan føler du deg før spansken?» spør hun. «Rolig eller panikk?»

Alle i tiende har en stor prøve i fremmedspråk i morgen, så Timmy skal snart hjem og pugge som en gal.

«Midt imellom», svarer han. «Ganske rolig, men med innslag av panikk og avgrunnsdyp angst. Det er tre hundre gloser, liksom.»

«Bare?»

Han fniser til. «Sjarmerende. Takk for støtten, Tilde.»

Det der kommer hun også til å tenke på i kveld. Måten han sier Tilde på. Hun elsker det. Skulle gjerne tatt det opp på mobilen så hun kan høre det gang på gang. Men det er også en sånn ting som er for sprø til å kunne sies høyt.

Hjemme! skriver hun til Jasmine en stund senere, da de har sagt ha det og Tilde er tilbake på rommet sitt.

Hun har fortalt Jasmine at de skulle på date. Til og med brukt det ordet. Nå håper hun at Jasmine skal være nysgjerrig og spørre om noe, sånn at Tilde får mulighet til å gå gjennom alt. Helst minutt for minutt, ned til minste detalj. Det er så mye hun gjerne skulle pratet med Jasmine om i hennes egenskap av å være kjæresteproff. Hun og Amir har jo holdt på frem og tilbake i årevis. Jasmine burde vite alt om hva man skal gjøre, ting man aldri skal si, signaler man må se opp for. Tilde skulle gjerne fått et helt foredrag fra henne med overskriften «å være kjærester for dummies», sånn at hun ikke føkker opp dette. Hun vil absolutt ikke gjøre noe feil med Timmy.

Så utrolig koselig date, skriver hun da Jasmine ikke har svart på noen minutter.

Tilde: Han liker gulrotkake. Søtt, ikke sant?

Tilde: Det er jo supersøtt!

Det er bare halvt på tull.

Tilde: Og nå pugger han spansk. Jeg «pugger engelsk». Det går «kjempebra». Som du skjønner.

Jasmine er fortsatt taus. Hun har ikke engang lest meldingene ennå.

Tilde: Hallo? Hva gjør du? Hallooooo?

Tilde: Ikke si at du pugger engelsk? HAR vi lekse?