INNHOLD

FORORD

MED ANDRES ØYNE

Forunderligheter fra språk og dagligliv /

Fascinasjon og forferdelse

ØSTENFOR SOL OG VESTENFOR MÅNE

Opphavsmytene / Vikingenes Russland /

Den vakre troen / Midtens rike /

Russisk lokaldemokrati

BONDELANDET

Miren / Livegenskapet / Forakt og selvforakt /

Eventyrene / Jorden

RUSSLAND OG ØSTEN

Det asiatiske fangenskap /

Når tjeneren blir herre / Herskeren og rettsstaten /

Teokrati og byråkrati /

Mongolenes revolusjon / Under halvmånens tegn /

Kazan 2010

KIRKEN SOMKAMELEON

Europas Janusansikt / De kirkelige kjetterier /

Åndsmakt og menneskeverd /

Kristi frelseskatedral / Kirken i forvirringens tid /

Den usynlige kirke / Når ånden revolterer

RUSSLAND OG VESTEN

Et perspektiv på malerkunsten /

En håndverker som tsar / Vesten som læremester /

Et vindu mot vest / Alt for staten /

Peters arvtager / Blomstring / Fra ordre til opprør /

Hva er Russland? / Litteratur og revolt /

Fedre og sønner / En skygge fra fremtiden /

De nye apostler / De besatte / Revolusjonen nærmer seg /

Det er tanken bak som teller

STEPPEN OG STATEN

Samfunnspakten / Byluft gjør fri /

Volja / Smuta / Folkets tsar /

Staten som fiende / Hos sine egne / Mafia

MARXISME PÅ RUSSISK

Den røde kirken / Den bolsjevikiske tro /

Morgenrøden / Drømmen om det nye mennesket /

Stålmannen / Arbeidsleiren som samfunnsform /

Menneskeguden / Modernisering på russisk

DRØMMELAND

Oppgjøret / Stagnasjonsperioden /

Befolkningen våkner / På post for den enkelte /

På post for staten

OPPVÅKNING

Ordensmannen / En dissident på tronen /

Revolusjon ovenfra / På tynn is /

Skippertakets mann / Tilbaketogets helt /

Verdenspolitikeren

OPPLØSNING

Fra Sovjetunionen til kaos /

Kapitalisme på russisk / Mulighetenes marked /

Røverbaronene / Sjokkterapi /

Demokratizatsija / Makten bak masken

OPPSTRAMMING

Gåtefulle eksplosjoner / Såret rives opp /

Opposisjonen strypes / Putins Russland

SITT EGET STED

Tandemokrati / Sivilsamfunnet /

Magiske landsbyer / En nasjonal idé? /

Uverdigheten / Verdigheten /

På reise i Russland

NOTER

LITTERATUR

PERSONREGISTER

I STEDET FOR ET NYTT FORORD

Denne boken ble første gang utgitt våren 2012, og kom i nytt opplag med et lite tillegg til forordet høsten samme år.

Daværende president og nåværende statsminister, Dmitrij Medvedev, fremsto da boken ble skrevet som en representant for et mer lokalt basert demokrati og som en ivrig korrupsjonsjeger. Slik blir han også fremstilt. I skrivende stund er han imidlertid av den ledende opposisjonelle Aleksej Navalny beskyldt for omfattende korrupsjon; noe som har ført til at Navalny er blitt arrestert og til omfattende demonstrasjoner over hele Russland mot den omseggripende korrupsjonen, med tilhørende arrestasjoner.

Krim er annektert av Russland og i Øst-Ukraina er det på tredje året kamphandlinger mellom russisk-støttede opprørere og ukrainske tropper, noe som har ført til sanksjoner mot Russland og synkende levestandard i landet. President Putin har likevel lykkes i å få Russland tilbake i verdenspolitikken som en militær stormakt. NATO har derfor utplassert tropper tett ved den russiske grensen i Polen og de baltiske landene og St. Petersburg har nylig opplevd det første terroristangrepet siden før revolusjonen – dette er bare noe av det som er skjedd «siden sist». Hvis følgelig boken skulle holde tritt med de løpende begivenhetene, måtte den konverteres til en gigantisk Facebook-side, hvilket hverken er mulig eller ønskelig.

Med Russland er sitt eget sted har jeg ikke først og fremst ønsket å kommentere konkrete hendelser i nåtiden. Bokens siktemål er å presentere de kulturelle og mentalitetshistoriske forutsetninger for dagens Russland.

Det er derfor mitt håp at leseren vil kunne få en dypere forståelse av nyhetene fra vår uforutsigelige nabo gjennom boken.

Oslo, april 2017
Peter Normann Waage

FORORD

Det kan ta mange måneder, men til tider bare uker, å endre det politiske styresettet; det tar årtier å reformere nasjonaløkonomien, men århundrer å forandre nasjonalkulturen.

Tatjana Zaslavskaja¹

Denne boken kom første gang i 2012. Nå kan det virke som om myndighetene i Russland har lest den og bitt seg merke i tittelen. President Putin og flere med ham har i stigende grad tatt i bruk en retorikk som understreker at Russland er en selvstendig sivilisasjon, adskilt fra så vel øst som vest. Slike talemåter styrker maktens popularitet. De synes å gi befolkningen identitet og nasjonen en bærende idé. Dessverre har anneksjonen av Krim og den ensidige propagandaen mot Ukraina en uhyggelig stor støtte i befolkningen. Endelig er Russland sterkt igjen! Som vanlig er i Russland, avføder truende situasjoner vitser, det gjelder også for den angivelige styrken som det skal ha fått tilbake: «I 20 år trodde Vesten at vi bøyde hodet. Men vi var bare i ferd med å knytte lissene på militærstøvlene».

Uansett hvordan utviklingen går videre, kan vi fastslå at landet er blitt «sitt eget sted», og orienterer seg for øyeblikket mot egne tradisjoner og røtter, med andre ord mot idéer og idealer som kom til uttrykk gjennom de såkalt slavofile tenkerne på 1800-tallet, som jeg behandler i boken.

Men som alltid når historiske tendenser dukker frem igjen: De opptrer på andre måter, omplantet som de er til en annen tid. Dessuten kan det til tider virke som om dagens Russland er i ferd med å skape en karikatur av seg selv, med alle sine merkverdige og til dels skremmende lover og handlinger – og med talen om de uklare «tradisjonelle verdier» som skal beskyttes, på bekostning av både ytrings-frihet og kunstnerisk frihet.

Det er like umulig å holde en bok à jour til enhver tid, som det er stadig å skulle rekke neste tog. Det er da heller ikke nødvendig. Selv om ingen av de siste to årenes mange konkrete hendelser og nyhetene som har kommet fra Russland, er behandlet, mener jeg at jeg har presentert noe av bakgrunnen for å forstå dem. Boken gir det større bakteppet for hva som rører seg i Russland. Teppet har ikke endret seg, men på ett tidspunkt vil et enkeltmønster stå frem på bekostning av andre, senere kan turen komme til et annet.

I 1990 utga jeg boken Russland er et annet sted. To år senere fulgte en ny, revidert utgave med samme tittel. Også de handler om det kulturelle bakteppe for samtidens Russland. Siden da har landet gjennomgått store endringer, nye generasjoner vokser opp som ikke har opplevd Sovjetunionen – et imperium basert på det dristigste og mest skjebnesvangre sosiale eksperimentet historien har sett.

Denne boken er mer en nyskriving enn en revisjon av den som kom for snart 25 år siden. Jeg har likevel beholdt noen kapitteloverskrifter og en del tekst fra den gamle utgaven. Selve grunnstrukturen er også beholdt, med mer eller mindre frittstående essayistiske streiflys inn i en kulturhistorie som vi i Norge vet sørgelig lite om. Der det faller naturlig, føres kapitlene opp til våre dager. Fordi de ved siden av hovedtemaet alle berører emner som behandles grundigere andre steder, forekommer en del gjentagelser som jeg håper vil virke mer oppklarende enn trettende. Kapitlene kan betraktes som biter i en mosaikk; min hensikt er at de til sammen skal danne et mangefarget bilde av vårt naboland.

Filosofen David Hume brukte Paris som eksempel på det han kalte en «sammensatt idé», en idé som er for stor til å kunne beskrives fyllestgjørende. Russland er i aller høyeste grad en slik sammensatt idé. Det skal mange inntrykk og de forskjelligste synspunkter til for å gripe den. Min bok representerer ett av dem.

Det lengste kapittelet bærer overskriften «Russland og Vesten». På mange måter kunne det også vært tittelen på boken; det er tross alt i forhold til Vesten Russland har sin store betydning for oss. Mer enn en historiebok er dette en innføring i russisk kultur- og mentalitetshistorie. Det er mitt håp at det vil hjelpe til å sette samtidens fenomener og hendelser inn i en videre sammenheng.

Med Sovjetunionens sammenbrudd og den ideologisk baserte statens fall ble det åpnet for offentlig statistikk og spørreundersøkelser i Russland. De sistnevnte er blitt en ren farsott, de stakkars russerne uteskes om meninger og holdninger til alt mellom himmel og jord. Det er ikke alltid lett å si hva slike undersøkelser måler, om det er realiteter eller drømmer. Men noe måler de. Enkelte gir en pekepinn om hvilke endringer som har foregått i løpet av de siste 20 årene: Ifølge det russiske Levada-senteret betegnet 61 prosent av de spurte seg som ateister, 31 prosent sa de var ortodokse i 1991.

I 2012 var forholdet dramatisk endret: 21 prosent var nå ateister, 70 prosent ortodoks troende.2,3 Det er imidlertid gode grunner til å anta at de minst like meget knytter an til kirken som kulturbærende institusjon som til de ortodokse dogmene. Kirken er den institusjonen i Russland som representerer en kontinuitet gjennom landets turbulente historie. Også disse tallene indikerer at det nye Russland søker tilbake til det gamle Russland hva religiøs og kulturell tilhørighet angår.

Men det er langt fra hele bildet. Over en tredjedel av russerne har tilgang til Internett. I Moskva og St. Petersburg er andelen med nettilgang langt større, nærmere 100 enn 50 prosent. Sovjetstyret lot land og befolkning gjennomgå en brutal modernisering, men en modernisering, tross alt. De store demonstrasjonene som fulgte i kjølvannet av Putins beslutning om igjen å overta som president i 2012, var frukter av både modernisering og den kommunikasjon og nyhetsformidling som Internett gjør mulig. Samtidig henger meget i landet igjen ved det gamle. Når jeg blir spurt om hvilken retning Russland utvikler seg i, finner jeg det riktigst å svare: i alle.

Fortsatt mener jeg derfor at våre dagers Russland bare kan forstås på bakgrunn av sin egen historie, kultur og mentalitet. Uansett politiske endringer kan ikke et land flykte fra sin kultur og sine tradisjoner. De er selvfølgelig i endring, men også forandringene må forholde seg til fortiden – som dessverre altfor ofte tenderer mot å opptre som mektige spøkelser, eller enda verre: som ånder på jakt etter nye kropper. Ideer og holdninger fra fortiden tar ting i besittelse og gjør dem til symboler som benyttes av nasjonalister, halvog helfascister og andre svermere. Det er derfor ikke slik at om man skreller Russland for byråkrati og bolsjevisme, så oppstår et samfunn befolket av hedmarkinger eller tyskere. Ja, troen på at man kan «skrelle» bort noe som helst, er i seg selv tvilsomt. Kultur, vaner, tradisjoner og holdninger er integrerte deler av et hele som består så vel av en synlig ytterside som en mer skjult, psykologisk innside.

Derved er det ikke sagt at den enkelte russer (eller for den saks skyld nordmann) er fanget og forutbestemt av sin kultur og sine tradisjoner. Det er ikke personer jeg skriver om, men kulturelle føringer. De kan ta skikkelse av både tvangstrøyer og overlevelsesdrakter.

*

Forfatter, forlagsmann og førsteleser Jørgen Gaare har luket ut språklig ugress i manuskriptet. Professor Pål Kolstø ved Universitetet i Oslo har vennlig, men bestemt slått ned på innholdsmessige blundere. Forlegger Øivind Arneberg har utvist stor tålmodighet med en bok som stadig ble utsatt. De skal ha velfortjent takk alle tre. Ansvaret for den ferdige boken er likevel mitt.

Oslo, juni 2014
Peter Normann Waage

MED ANDRES ØYNE

Skyld ikke på speilet om trynet er skeivt

Nikolaj Gogol

Hvorfor bruker de engelske dommerne parykker? Hvorfor sier vi «prosit!» når noen nyser? Og hvorfor skriver vi i Skandinavia og Tyskland ikke med runer; futharken er jo i seg selv et utmerket alfabet som alle våre lyder kan gjengis med?

Dagliglivets kultur og holdninger har overalt utviklet seg gjennom århundrer. Detaljer og mer dramatiske fenomener som er med på å gi ethvert folk og enhver nasjon sine særegenheter, har røtter tilbake til en ofte glemt fortid. Det gjelder for Vesten like meget som for Russland. De engelske dommerparykker er etterlevninger fra en tid da det ikke var uvanlig at folk mistet håret på grunn av syfilis, og parykken kom på mote. Nå overlever den bare i det konservative, britiske rettsvesen, der den er blitt et tegn på makt og myndighet. «Prosit» er latin: «måtte det være til det bedre», en besvergelse mot at den nysende skulle være angrepet av svartedøden. Runealfabetet forsvant da kristendommen ble innført, dels fordi det var forbundet med magi og norrøn gudedyrkelse, men også fordi vi ble kristnet fra Rom, der kirken hadde sitt eget, liturgiske språk, med tilhørende alfabet. Østkirken har aldri hatt noe tilsvarende språk, og de områder som er blitt kristnet fra Bysants eller en annen av de eldste kirkene, så som Hellas, Bulgaria, Georgia, Armenia og Russland, beholdt enten sitt gamle skriftspråk, eller misjonærene skapte et nytt alfabet, som var tilpasset det lokale talespråket.

Dagens Russland er nok både et annet sted og sitt eget sted, med egen og annerledes historie, men i samme øyeblikk som vi fastslår dette, må vi innse at alle steder er andre steder. Enhver kultur er forunderlig for de andres blikk, også vår egen. Ingen kan forstå andre uten å forstå seg selv. Møtet med andre skikker, steder og tradisjoner setter det hjemlige og egne i relieff. Rett forstått nysgjerrighet for andre er skritt mot den egne selverkjennelse. Det gjelder ikke bare på det individuelle, men også på det kulturelle plan, ikke minst i møte med Russland. Og fordi det karakteristiske best kommer frem i karikaturer, la oss innledningsvis kaste noen skråblikk på russere, Russland, oss selv og Norge – med andres øyne.

Norge har en uoffisiell nasjonalsang, en folkevise som nok gjør nordmannen stolt av sin individualisme, egne styrke og trang til ensomhet i naturen. Men den virker uten tvil foruroligende, ja skremmende på mer sosialt anlagte folkeferd:

Eg rodde meg ut på seiegrunnen
det var om morgonen tidleg.
Då kom han Olav frå Kåremunnen,
og lagde båten for ile.
Då dreiv eg til han med fiskestongi,
så’n datt i uvitet baki rongi.
Eg vart så glad,
tok til å kvad,
eg rodde grunnen åleine.
Sudeli – sudeli – sudeli dei a!

Nå kan man kanskje mene at det er grisgrendtheten i Norge som har skapt mistenksomhet mot naboer og andre som uforvarende kan komme til å krysse ens vei. Det er et talende faktum at nordmenn måler avstanden til nærmeste hus i steinkast. Men på det russiske bondelandet har det vært og er det fremdeles enda lengre mellom bosettingene. Derfor henviser flere forskere til de store avstandene og de harde klimatiske forskjellene som noe av årsaken til landets kollektivistiske karakter.⁴ Likeledes skal man ikke oppholde seg lenge i landet for å oppdage hvor omgjengelige og pratsomme russerne er. Fullstendig ukjente mennesker kan føre de mest intime samtaler, særlig under lange reiser – slik innledningen til Fjodor Dostojevskijs Idioten viser. Grunnlaget for hele intrigen blir lagt ved at fyrst Mysjkin og Rogozjin kommer i snakk på toget. Ingen russer reagerer på det. Nei, her er det mer enn klima og spredt bebyggelse som skaper forskjellen mellom norske og russiske omgangsformer.

Forunderligheter fra språk og dagligliv

Språket omgir oss som en intim kappe, en kollektiv hud. Det består av tanker ingen har tenkt, men som vi selv tenker ved hjelp av, og forstår oss selv og omverdenen gjennom. Det er en automatisk og ureflektert prosess. Men møter vi andre språk og uttrykksmåter, kan nok de i første omgang synes pussige og sære – i neste omgang kan blikket ledes tilbake mot oss selv og våre egne uoppdagete særheter.

«Hva heter du?» spør vi på norsk, og jeg svarer: «Jeg heter Peter», naturlig og selvsagt nok. «Kak tebja zavut?» lyder samme spørsmål på russisk, men det betyr «Hva kaller de deg?» Det selvfølgelige og like naturlige svaret er derfor: «De kaller meg Peter.» Navnet får jeg av andre, hva skulle være mer selvsagt enn det?

På sett og vis er en reise fra Norge til Russland en reise fra første person entall til første person flertall. Norsk er vel et av de språkene der pronomenet «jeg» benyttes hyppigst: «Jeg mener nå det, jeg!» I Russland, derimot, ligger det en form for kollektivisme allerede i språket. Skal jeg fortelle at jeg var på kino i går sammen med Aleksandr, vil jeg si: «Vi med Aleksandr var på kino i går.» Det var ingen tredje person til stede. «Vi» betyr at jeg var der sammen med en eller flere andre. Jeg er innbakt i vi-et. Så kvalifiseres det ved at de andre benevnes. Det er på denne bakgrunn vi må vurdere tittelen på det lange intervjuet med Vladimir Putin som han selv utga rett før presidentvalget i 2000: Fra første person entall. Putin er landets første person entall. Dets jeg – i egen rett. De andre er bare varianter av vi-er.

Men det er mer enn kollektivisme og individualisme som uttrykkes gjennom henholdsvis russisk og norsk. Det synes som om den russiske kulturens tendens til å konsentrere seg mer om drømmer, idealer og prinsipper enn om den faktisk foreliggende virkeligheten også har språklige uttrykk. For eksempel skiller ikke russisk mellom hånd og arm, eller fot og bein. Men det skiller mellom dagdrøm og drøm om natten. Det er to helt forskjellige ord, metsjta og son. Det sistnevnte betyr også «søvn». Hvorfor? spurte jeg en russisk venn en gang. Det er da umulig å blande de to tingene sammen, svarte han. Dagdrømmen styrer jeg nemlig selv, mens drømmen om natten er jeg maktesløs overfor.

Da jeg under et studieopphold i Moskva i sovjetisk tid spurte kelneren på en restaurant om de hadde kaffe, fikk jeg det ytterst tankevekkende svaret: «Ja, men ikke i dag». I prinsippet hadde de kaffe, bare ikke i dag. Selv om jeg foretrekker den mer håndgripelige, varme kaffekoppen, ble jeg sittende lenge og tenke over de filosofiske og kulturelle implikasjonene i det svaret. «I prinsippet, ja» var et av de vanligste uttrykkene i den perioden av russisk historie, og ikke bare på grunn av varemangelen. I grunnen var jo hele statskonstruksjonen prinsipiell – med høyst følbare og konkret smertefulle konsekvenser for befolkningen. Planøkonomien var en prinsipiell økonomi. Det viktige var ikke om skoene som ble produsert, faktisk passet, men at man oppfylte produksjonsplanen. Og mens den sovjetiske grunnloven var den frieste i verden, hadde den ingen betydning i praksis. Sovjetunionen var verdens mest rettferdige land. Det var bare ingen som merket det.

Men la oss holde oss til arbeidslivet og tilhørende områder litt til.

Nesten alle som jobber i døgnåpne butikker, serviceinstitusjoner – så som vekslekontorer, hotellbarer og lignende – eller innehar annet arbeid som går natt og dag, er på vakt 24 timer i strekk. Så har de to dager fri. I prinsippet er med andre ord arbeidsuken den samme som her i Norge, øktene er bare litt annerledes organisert. Resultatet er imidlertid at man blir temmelig utmattet, så dersom du opplever at damen i vekslingskontoret på hotellet ikke er spesielt imøtekommende, kan det komme av at hun har arbeidet 23 timer allerede. Derfor er det kanskje ikke så rart at russerne tilsynelatende stoler mer på høyere makter enn på de myndigheter og makter som omgir dem. De har sjelden brakt dem noe godt. Følgelig finner du langt oftere små ikoner og helgenbilder dinglende fra kupéspeilet i drosjene enn du finner bilbelter. Er de der, brukes de enda sjeldnere.

Men noe gjør staten for sine undersåtter: Russerne går aldri glipp av en fridag, selv om en offisiell høytidsdag, for eksempel nasjonaldagen 12. juni, skulle falle på en søndag. Da overføres fridagen til mandag. Og dersom høytidsdagen faller på en torsdag, flyttes søndagen til fredag, slik at det blir en sammenhengende ferie ut av det hele. Søndag blir da første arbeidsdag.

I Norge er det motsatt. Å flytte på ukedager for å få mer fri, kommer selvfølgelig ikke på tale, men mon det ikke er den protestantiske dårlige samvittigheten og moralismen som ligger under tradisjonen med å legge firmafester og andre festlige sammenkomster i jobbsammenheng på tirsdager eller torsdager. Ingen skal ha det så morsomt at han eller hun ikke klarer å komme på jobb dagen etter. Arbeidet adler som kjent mannen i de protestantiske kulturområdene. Ikke nødvendigvis slik i Russland. Der er heller ikke «sparsommelighet» noen dyd, men snarere et tegn på gjerrighet. Den som ikke er i stand til å bruke sine siste slanter på å gjøre det trivelig for venner som stikker innom, er et dårlig menneske.

La oss derfor forlate arbeidet og gå på besøk hjem til våre russiske venner. Kanskje du tar med deg en fin bukett gule blomster, ti i tallet, går plystrende opp trappen, strekker hånden over dørstokken for å ta vertskapet i hånden, nipper til vodkaen under den første velkomstskålen, takker høflig nei til en porsjon til. Da skal du ikke undre deg over at dine bekjente vil holde en viss avstand neste gang dere møtes. Du har ikke bare brutt god takt og tone i borgerlig forstand. Du har i verste fall brakt ulykke over familien og i alle fall fornærmet den. Skikker og omgangsformer i Russland har ofte overtro og symbolfortolkning som underlag. Her er det mer i bildet enn øyet ser. Gule blomster betyr splittelse og adskillelse. En bukett med et likt antall blomster er bare for avdøde, buketten skal alltid være på tre, fem, syv eller ni blomster. Å plystre innendørs er ikke bare uhøflig, det betyr at man taper penger. Å hilse over dørstokken er absolutt forbudt, en sikker påkallelse av sorg og ulykker. Den som ikke drikker første glass vodka til bunns uten at det foreligger tvingende helsemessige årsaker, viser forakt for vertskapet; den gjest som ikke spiser til man er overmett, viser at vedkommende hverken setter pris på vertinnens strev eller maten i huset.

Men under middagen må man jo ha noe å snakke om. Din russiske vert vil sannsynligvis konversere om Fridtjof Nansen og Thor Heyerdahl, det hadde man jo kunnet tenke seg: De to er berømtheter i begge land. Men så begynner din russiske vert plutselig å snakke om Ibsen, Hamsun og andre litterære størrelser fra Norge. I verste fall er den øyeblikkelige assosiasjonen du får til Ibsen, det tidligere navnet på et parkeringshus og til Hamsun en landssvikdom. Men din russiske vert har bare lest seg opp på det emnet som er mest naturlig for ham: litteraturen. Derfor er det ikke bare viktig å kjenne den norske, men også den russiske, dersom samtalen ikke skal gå i stå.

Lett er det ikke å oppføre seg korrekt på et fremmed sted. Høflighetsnormene kan være stikk motsatt av det vi er vant til. Det som er takt og tone ett sted, er den rene fornærmelse at annet sted. Men her som i andre sammenhenger hjelper det med humor og selvironi. Den som innser og innrømmer fadesen, har allerede nesten gjort den god igjen. Det gjelder også i Russland.

La oss vende tilbake til Norge og sette et par andre særtrekk i relieff til Russland: vår grunnleggende opplevelse av likhet og den like gjennomgripende viljen til desentralisering som preger vårt land.

Det er ingenting jeg er mer stolt av i Norge enn den respekt for hver og én som i utgangspunktet ligger til grunn for likhetstanken. Når jeg i min tid som ansatt i Dagbladets leder- og kommentaravdeling fikk russere på besøk, var det med en viss barnslig glede jeg tok dem rundt i redaksjonen, før vi endte hos sjefredaktøren. Han hadde som prinsipp døren åpen til kontoret, så sant det var mulig. Men mine gjester ble sjelden imponert. De spurte bare: «Og hvor er så sjefen?» Etter hvert forsto jeg at det var et ganske presist spørsmål. Hos dem sprang det naturlig ut av vissheten om at en autoritet som ikke bærer maktens kjennetegn, ikke er noen autoritet. Den som faktisk bestemmer, er dessuten ikke nødvendigvis synlig. I forbindelse med forretningsforhandlinger med russiske partnere bemerker derfor Alla Sergejeva: «Dessuten har russerne gjerne gjort seg opp en mening allerede, og den kommer fra sjefen og ikke ham som deltar i forhandlingene.»⁵

Den norske desentraliseringen dreier seg ikke bare om distriktspolitikk. Også språket er desentralisert – i den grad at det ikke finnes noen vedtatte uttaleregler for bokmål, og forvirrende mange sideformer på begge målføre. Russland er et av verdens mest sentraliserte land, og har ennå meget strenge normer og regler for hva slags språk som brukes hvor og når. Etter Sovjetunionens sammenbrudd har forfatterne bestrebet seg på å viske ut skillelinjene og trekke dagligspråk, slang og banneord inn i litteraturen, til forferdelse for minst én generasjon.

Værmeldingen representerer en annen form for desentralisering i Norge, som vel er det eneste land i verden der meteorologene ikke forteller hvordan været blir i hovedstaden, bare på «det østafjellske». Dette til tross for at omkring 70 prosent av landets befolkning bor rundt Oslofjorden. Nevnes Oslo eller andre byer, er det alltid sammen med det omkringliggende distriktet: «Hordaland med Bergen.» «Østlandet med Oslo.» «Trøndelag med Trondheim.» Byene er liksom ikke ekte norske. Det virkelige Norge ligger på landet.

Russland var et altoverveiende bondeland adskillig lenger enn Norge – mens over 50 prosent av den norske befolkningen hadde flyttet til byer kort etter annen verdenskrig, skjedde det samme i Russland først på 1970-tallet. Også i Russland nærer man mistanke mot hovedstaden, som mange mener suger ut landet. Det kan så være. Ikke desto mindre er de stolte av Moskva og St. Petersburg og ville nok bli fornærmet om ikke byene fikk sine egne plasser i værmeldingen.

Fascinasjon og forferdelse

Det fortelles at da Bertrand Russell kom tilbake fra et besøk i Sovjetunionen ved slutten av 1920-årene, var han både imponert og begeistret over hva han hadde sett. «Men,» ble det innvendt, «er ikke regimet noe strengt? Hva med diktaturet? Hva med partiets suverene makt?» «Herregud, da mann!» svarte Russell. «Hvordan ville De holde orden på et folk bestående av Raskolnikov, Marmeladov og brødrene Karmazov?»

Det riket Russell vendte hjem fra og som tilsynelatende var befolket med balstyringer, fyllefanter og villmenn som ikke kunne styres uten diktatur, ble grunnlagt i 1922 gjennom en russisk revolusjon og hadde sin hovedstad der den gamle russiske hovedstaden hadde ligget, nemlig i Moskva. Den britiske russlandskjenneren Orlando Figes hevder at den russiske revolusjonen, i det minste gjennom sine virkninger, er en av de største hendelsene i verdenshistorien: En generasjon etter at sovjetmakten var etablert, levde en tredjedel av menneskeheten under regimer som hadde Sovjetunionen som forbilde.⁶ Ja, vi kan gå videre: Opptakten til omveltningene i Russland, Februarrevolusjonen og tsarens abdikasjon i februar 1917, var medvirkende til at USA gikk inn i første verdenskrig og dermed til USAs posisjon som stormakt. Sovjetunionens tilstedeværelse som ideologisk imperium var utgangspunkt for den kalde krigen, som behersket en hel verden i nærmere 60 år.

Selv om Sovjetunionen sett fra ett synspunkt utgjorde et radikalt brudd med den russiske tradisjonen, var det regimet som president Ronald Reagan kalte «det ondes imperium», også et resultat av vesentlige utviklingslinjer innen den russiske kulturen, om enn i karikert form. I våre dager, da Sovjetunionen er historie, fremviser Russland likeledes en skikkelse som både har det gamle russiske riket, Sovjetunionen og den moderne verdens krav som basis. Det er mer verdensåpent enn Sovjetunionen, men ennå vil det lenge regjeres av mennesker som ble formet under det tidligere diktaturet.

Nå skulle man kanskje tro at det styresett som Russell så ironisk kommenterte, var et særkjenne for Sovjetunionen, men da den norske geografen Christopher Hansteen skulle legge ut på reise gjennom Sibir i 1828, fikk han følgende råd fra kong Carl Johan: «Kom ihu, min Herre, at Ruslands Jordbund ikke er den samme som Norges: her kan De sige Alt hvad De vil; men det forholder sig anderledes i Rusland. Man maae ikke blande sig i Politiken»⁷

Det forholder sig anderledes i Rusland – det gjelder ikke bare i «Politiken». Svært meget av det vi møter i landet selv, eller gjennom dets kultur, er liksom litt «på skrå» i forhold til tilsvarende fenomener vi kjenner fra Vesten. Det er neppe noen nasjon som har fremstått så gåtefull for Vesten som Russland. Den er nær nok til å kunne forveksles med Europa, men samtidig så fjern at alt hjemlig forsvinner. Blandingen av nærhet og fremmedhet gjelder også for det moderne Russland. Så raskt slipper man ikke bort fra seg selv. Og det gjaldt for Sovjetunionen, som i vel 70 år representerte en ideologisk stat bygget på en europeisk tankeretning, den «vitenskapelige sosialismen», forvandlet til en kvasireligion. Midt i sentrum av hovedstaden i det riket ligger et lik, balsamert og æret etter de beste egyptiske regler. Det minner oss om at også ideologier skifter ansikt når de krysser kulturelle grenser. Lenins lik ligger der forresten fremdeles, selv om æresvakten er byttet ut med vektere.

Om behandlingen av dette «tankelik» fra Vesten kan synes irrasjonell, er også Vestens forventninger og holdninger til Russland i alle dets skikkelser i påfallende grad preget av irrasjonalisme; det gjelder både Reagans stempling av Sovjetunionen som det ondes sted på jorden og de Moskva-tro kommunistenes nesegruse beundring for det de kalte den sovjetiske sosialismen. Da den kollapset, ble den russiske etterfølgerstaten straks omfattet med like absurde håp og forventninger. Man syntes å tro at «demokrati» og «markedsøkonomi» ville oppstå av seg selv, bare landet fikk rådgivere fra Vesten. Det viste seg å være en ny vestlig drøm om Russland. De mer eller mindre velmente rådene fikk uante og overraskende konsekvenser i landet, akkurat slik marxismen ble forvandlet til en religion da den krysset grensen. Den russiske opposisjonspolitikeren Grigorij Javlinskij minnet i et foredrag i Oslo om at da utenlandske ingeniører bygget jernbanebroer i Russland ved slutten av det 19. århundre, var det et krav at de selv sto under broen da det første toget kjørte over. Han mente det burde ha vært et lignende system for rådgiverne ved inngangen til 1990-tallet. I rettferdighetens navn må det tilføyes at enkelte russere selv også visste å sko seg på sine landsmenns ulykke da de fikk sjansen, og utførte det som er blitt kalt «historiens største ran»: privatisering av tidligere statsbedrifter.

Også før forventningene gikk i retning av kommunisme eller kapitalisme, fremsto Russland i Vestens øyne som fremtidens land, enten det nå var katastrofe eller frelse i vente. Allerede i 1760-årene kalte den tyske filosofen Herder Russland for «menneskefremtidens land», og Georg Brandes avslutter sine russiske reiseskildringer fra 1888 slik: «Sort Jord, frugtbar Jord, ny Jord. Kornjord … den bredt anlagte, rige, varme natur … det uendeligt vidstrakte, det, som fylder Sindet med Tungsind og Haab … det ugjennemtrængelige, dunkelt hemmelighedsfulde … Moderskjødet for nye Virkeligheder og ny Mystik … Rusland og Fremtiden.»⁸

Om Russland til alle tider har fylt vesterlendingen med drømmer og visjoner, har man samtidig veket tilbake for den konkrete russiske virkeligheten. Det er som om vi står overfor en engstelig forelskelse, der kjærligheten blomstrer opp når den utkårede er på avstand, men viker for angst og avvergelse når han eller hun viser seg i egen person.

Det sier seg selv at Vesten i russernes øyne fremstår like forunderlig som Russland i våre, selv om forestillingene om Vesten er langt mer nøkterne nå enn i Sovjetunionens dager, takket være reisemuligheter og sakligere reportasjer i mediene. Derfor er forestillingen om Vesten som et slags Gosen, der stekte fugler flyr inn i munnen på en og alle er lykkelige, i ferd med å forsvinne. I sovjetepoken regnet man med at alt som ble sagt om Vesten i mediene, var løgn og propaganda. Vesten var derfor ikke et elendig sted fylt av fattigdom, arbeidsløshet og klassekamp, slik myndighetene hevdet, men et materielt paradis av overflod og nytelse. Fortsatt finnes det likevel en type russere som gjør sitt beste for å leve opp til den drømmen om paradiset. Det er de såkalt «nye russerne», personer som gjennom varierende grader av lyssky virksomhet er kommet til stor rikdom. Mennene er kraftige muskelbunter med en masse gull og glitter, gjerne kledd i en kombinasjon av Armani-dress og joggedrakt. Kvinnene er oppstasete, dukkeaktige modeller og helst til pynt. De har tilsynelatende brukt den sovjetiske karikaturen av en kapitalist – en hensynsløs riking som velter seg i gull, penger og diamanter – som forbilde. Dessuten viser de med alle midler at de har forstått det vestlige prinsippet om at verdi er identisk med pris, bedre enn Vesten selv: Jo dyrere, desto bedre. På 1990-tallet førte deres forbruk til en ny storhetstid for luksushotellene ved Rivieraen. Av forskjellige grunner er denne skikkelsen i ferd med å dø ut. Gjennomsnittlig levealder er ikke videre høy.

I den russiske kulturhistorien finner vi en påfallende parallell til Vestens veksling mellom avvergelse og omfavnelse av Russland. Hele det 19. århundrets kulturdebatt var preget av kampen mellom dem som så Vesten som det forgjettede land og Russlands veiviser inn i fremtiden, og dem som betraktet Vesten som kjettersk, farlig og fortapt. Russlands frelse lå i at landet vendte Vesten ryggen. Denne diskusjonen er levende den dag i dag.

Den opplevelse av fascinasjon og forferdelse – som i begge leire gir seg uttrykk gjennom lidenskap og temperatur når talen kommer inn på «den andre» – antyder at begge kulturområder har utviklet noe den andre mangler, begge vil derfor bli både tiltrukket og frastøtt av sin motpol. At Russland i størstedelen av sin historie har stått som en ufrihetens og despotiets koloss ved terskelen til Europa, er bare én side av denne forskjellen. Det er tilsynelatende lett nok å se hva Russland måtte mangle. Men det politiske bildet har også en innside. Det som ytrer seg i form av diktatur, kan i en annen sammenheng fremtre som forbausende, kulturell skaperkraft. Det politisk totalitære kan vise seg å være myntens bakside. På forsiden fremstår et religiøst-kunstnerisk blikk for totalitet og helhet.

Kultur, omgangsformer og holdninger er som en vevnad satt sammen av små og store tråder med forskjellig alder, farger og historie. Til sammen danner de den livsverden som det enkelte mennesket vokser opp i og preges av. Den som begynner å gjennomskue det bilde en selv er født i og formet av, og tar forsøksvise skritt ut av det, vil nok kunne føle seg på gyngende grunn. Samtidig er det takket være slike mennesker at kulturen utvides og endrer seg og tradisjoner fornyes. Ingen er sin kultur. Man har kultur. Og det oppdager vi best i møtet med et annet «billedteppe». Den som søker å forstå det, vil få klarere blikk både for seg selv og det andre – og innse at vi alle har vårt eget sted, som er i stadig endring. Det er ulikhetene mellom de fremmede og de egne, små detaljene som gjør det så tilsynelatende håpløst å ture frem hos andre slik man er vant til hjemme. Men nøster vi i noen av trådene og ser deres historiske røtter og deres praktiske berettigelse, vil billedteppene kunne fremstå som ensidige halvdeler av et felles hele. Og vi selv vil kunne utvide vår forestillingsverden og utvikle respekt for så vel den andres som vårt eget sted.

ØSTENFOR SOL OG VESTENFOR MÅNE

Hellige Russland. Midtens rike.
Hva har de gjort med deg,
og hva har du gjort med deg selv?

Petr Dumitri⁹

Lik et uendelig hav uten vann, som noe ubegrenset, usikkert og utrygt har Russland alltid fremstått for Vestens øyne. Det gir anledning til både forelskede forhåpninger og skremmende fremtidsvisjoner. I sin største skikkelse, som det russiske og senere sovjetiske imperium, strakte det seg fra Stillehavet til Finnmark, fra Afghanistan til Polen. Dagens Russland er noe mindre, men stort nok – faktisk verdens største land. Likevel bor bare 2,5 prosent av verdens befolkning på dette enorme territoriet¹⁰ – i 2009 vil det si ca. 140 millioner mennesker, eller 8,2 personer per kvadratkilometer.¹¹ Ikke så rart da at Vandringsmannen stadig dukker opp både i litteraturen og historien.

Det er ikke bare mennesker som vandrer gjennom det russiske landskapet. Den russiske kulturen er en utpreget veikrysskultur, med inspirasjon og påvirkning fra Østen så vel som fra Vesten – og fra Syden og Norden. Det er betegnende at den mest detaljerte skildring av en vikingbegravelse handler om en seremoni ved Volga, og er ført i pennen av den arabiske rettslærde Ibn Fadlan. Han var med i en delegasjon fra Bagdad som skulle til volgabulgarenes land i 922.¹²

Heller ikke tør det være videre overraskende at Russland i utpreget grad er et fleretnisk rike fremdeles, selv om den russiske nasjonalstaten ble erklært 12. juni 1991. Russerne er det dominerende folkeslaget, og heldigvis må vi vel si, er deres identitet ikke så sterkt knyttet til etnisiteten som til nasjonen. Riktignok har den ulykksalige krigen i Tsjetsjenia og de påfølgende terrorhandlinger langt inne i det russiske kjerneområdet skapt skepsis og til dels hat mot folk fra Kaukasus. Likevel lever russere og andre folk stort sett fredelig side om side i dagens Russland.¹³ Derfor påpeker den tyske Russlandskjenneren Kai Ehlers at dagens Russland utgjør et mønstergyldig fleretnisk samfunn. Ja, en viktig del av Russlands identitet er nettopp de mangfoldige forskjellene.¹⁴

Den flerkulturelle karakteren ved Russland lar seg også avlese av en rekke gjenstander og institusjoner i dagliglivet: De russiske skjortene med brodert krage, lakkskrinene Palekh og den utstrakte tedrikkingen skyldes kinesisk påvirkning. Støvlene, russerluene, den russiske troijkaen (en slede med tre hester foran) og statssystemet er en arv fra tatarene. Den blå keramikken kom til Russland takket være Peter den stores fascinasjon for Holland; han brakte også et byråkrati etter tysk mønster og la grunnlag for en bred, vestlig påvirkning. De berømte russiske tredukkene med små koner inne i hverandre, matrosjka, kommer fra Japan, samovaren fra Midt-Østen – og den russiske kristendommen, alfabetet og den tohodete ørnen som statssymbol stammer fra Bysants, eller Det østromerske riket.¹⁵

Det er ikke lett å kombinere bysantinsk hierarkitenkning med vestlig liberalitet, selv om begge deler er markant representert i den russiske tradisjonen. Spørsmålet om hva Russland «er», hvilken overordnet idé og rettesnor som hører landet til, er derfor ennå høyst levende. Det er ikke bare utlendinger som lurer på hva som egentlig foreligger der på steppen. Temaet preget kulturdebatten gjennom hele 1900-tallet. De såkalt slavofile mente at Russlands håp lå i dets fortid, i ortodoksi, i religiøs hengivenhet og intuitiv forståelse, i kollektivisme. Derfor måtte landet se seg som et bolverk mot Vestens individualisme, analytiske tenkning og rasjonalisme. De såkalt vestvendte, derimot, hevdet at Russlands fremtid lå i Vesten. Landet måtte åpnes for et konstitusjonelt styresett, for ytringsfrihet, for moderniteten. I sovjettiden var det på mange måter enklere: Russland var menneskehetens avantgarde, forløperen for en ny himmel på jorden, for et rettferdig samfunn.

Da den drømmen tok slutt, gikk det ikke mange årene før spørsmålet igjen ble reist: I 1996 erklærte president Jeltsin at det nye Russland trengte en statsideologi – og utlyste en konkurranse om det beste forslaget. Det ble ikke utpekt noen vinner.

Rett før Vladimir Putin ble utnevnt til president i 2000, offentliggjorde han en artikkel der også han etterlyste en overordnet idé for landet, en ny nasjonal enighet om verdier og etikk.¹⁶ Senere kombinerte han en rekke elementer fra Russlands historie i de nye nasjonalsymbolene: Det gamle Russlands hvite, blå og røde flagg ble det nye Russlands offisielle flagg, det sovjetiske røde flagget ble hærens fane; den opprinnelig romerske tohodete ørnen ble Russlands våpenskjold og den opprinnelig sovjetiske nasjonalsangen ble gjeninnført, men med annen tekst – som forøvrig er skrevet av samme mann som hadde forfattet de to foregående versjonene: Sergej Mikhalkov. I liberale, intellektuelle kretser kalles han derfor gimnjuk, et ord som er avledet av «gimn»: nasjonalsang, men som bringer øyeblikkelige assosiasjoner til «gavnjuk»: drittsekk …

Russland, og ikke bare Kina, ser seg selv som midtens rike – så er da midten overalt på en rund klode. Russland som midte og møteplass er også paradoksenes rike. La oss derfor kort antyde et siste paradoks før vi går videre og forklarer noen av de ukjente størrelsene som her er kastet frem – Bysants, ortodoksi, tohodete ørner, menneskehetens avantgarde, slavofili og vestvendthet – nemlig den tilsynelatende motsetningen mellom et autoritært og til tider ytterst totalitært styresett og en forbausende, kulturell skaperkraft, særlig på litteraturens område. Det er som om det kunstnerisk stimulerende blikk for helhet og totalitet har smittet over på politikken og gjort den totalitær. Det som er produktivt og menneskevennlig på ett område, er det ikke nødvendigvis på et annet. Også det er en lærdom vi kan trekke av den russiske kulturelle og politiske historien.

Men, vi må begynne med begynnelsen.

Opphavsmytene

De to institusjonene som har vært avgjørende for Russlands historie og kultur, nemlig staten og kirken, har begge sine opphavsmyter. Den ene peker nordvestover, den andre sørøstover, slik det sømmer seg for et «midtens rike». Vi finner begge i munken Nestors Beretning om forgagne år, eller Nestorkrøniken, som ble skrevet ned mellom 1113 og 1118.

Statens opphavsmyte må være enestående. Den inneholder nemlig erkjennelsen av egen utilstrekkelighet og illustrerer en sjelden verdensåpenhet. Her heter det:

År 6370* (862) ble varjagene (vikingene) jaget over havet, og ingen tributt ble mer betalt til dem og man begynte å regjere selv. Men det fantes ingen rett mellom dem, for slekt sto mot slekt i kiv og strid og de tok til å kjempe mot hverandre. Og da sa de til hverandre: «Vi vil finne oss en fyrste som kan herske over oss og dømme etter lov og rett!» Og de fór over havet til varjagene (…) og sa: «Vårt land er stort og fruktbart, men vi har ingen orden. Kom til oss for å styre og herske over oss.»¹⁷

Fortellingen om hvorfor og hvordan Russland valgte å knytte seg til den ortodokse, eller østromerske kirken, er ikke mindre meningstung. Krøniken forteller at fyrst Vladimir søkte en religion som var verdig Russland, og sendte sine menn ut til de forskjellige trossamfunnene. Da utsendingene vel var tilbake, kunne de fortelle følgende:

Først reiste vi til Bolgarene, og vi så hvordan de bøyde seg i sitt tempel, i moskeen, hvordan de står belteløse der, hvordan de falt på kne, satte seg, og lik vanvittige snart vendte seg til den ene, snart til den andre siden. Og det er ingen glede hos dem, men sorg, og det hersker en stor stank, og deres tro er slett ikke god. Så bega vi oss til tyskerne. Vi så deres kirker og deres gudstjeneste, men vi fant ingen skjønnhet der. Så kom vi til grekerne, og de førte oss dit hvor de tjener sin Gud. Og vi visste ikke om vi var i himmelen eller på jorden. For på jorden finnes hverken slik prakt eller slik skjønnhet. Vi makter ikke å skildre hvordan det der så ut. Vi vet bare dette ene, at der er Gud forenet med menneskene og deres gudstjeneste er vakrere enn hos noe annet folk. Vi kan aldri glemme denne skjønnhet. For enhver som én gang har smakt det søte, vil senere aldri gripe til det bitre.¹⁸

Disse to mytene må få stå som det de er – legender som ikke må tas historisk bokstavelig. Vi skal foreløpig bare slå fast at de to institusjonene, stat og kirke, har røtter i stikk motsatte himmelretninger. I den historiske virkeligheten er selvfølgelig bildet langt mer komplekst, ikke minst fordi Asia, i skikkelse av mongolene, okkuperte Russland fra 1240 til 1480 og satte avgjørende preg på statsstrukturen. Og i det 20. århundre så vi hvordan en vestlig ideologi, nemlig marxismen, ble opphøyet til religion i Sovjetunionen.

Vikingenes Russland

Like forvirrende og intrikat som forholdet mellom den østlige og den vestlige påvirkning er i Russland, er det historiske forholdet mellom stat og åndsliv i landet.

Den russiske statsdannelsen tok sin gryende begynnelse med at vikingen Rjurik takket ja til invitasjonen fra de slekter som ville ha ro og orden. Krøniken foreller at han slo seg ned i Novgorod ved Volkhov-floden, eller Holmgard, som byen heter i de norrøne sagaene. Slik det fremgår av legenden, hadde vikingene vært i landet tidligere. Deres hovedsete lå i Staraja Ladoga, sagaens Aldeigjuborg, ved Ladoga-sjøen. Her vitner både runepinner og gravhauger om vikingenes nærvær helt fra 600-tallet. De var på vei til Midt-Østen og Det kaspiske hav, der de kunne finne sølv. Arabiske sølvmynter i Staraja Ladoga vitner om det.¹⁹ Forøvrig er selve ordet Rus antagelig finsk, beslektet med Ruotsi, som betyr Sverige. Etymologisk sett er russerne derfor svensker …

Siden sovjetmyndighetene hverken satte videre pris på ideen om at den russiske staten hadde fremmede røtter, eller på at fremmede mennesker skulle ha hatt avgjørende betydning for den russiske historien, er Staraja Ladoga nesten ikke undersøkt arkeologisk. Halvor Tjønn, forfatteren av en fremragende bok om vikingenes Russland som dette avsnittet bygger på, hevder at mindre enn fem prosent av haugene er åpnet.²⁰ Han påpeker også at det dynastiet som Rjurik grunnla, kom til å regjere Russland i syv århundrer. Ivan den grusommes fromme og noe tilbakestående sønn, Fjodor eller «Den hellige tsaren», var siste ætling på tronen. Han døde i 1598. Det er imidlertid viktig å understreke at vi i «vikingenes Russland» ikke står overfor noen klart fasttømret stat eller noen egentlig sentralmakt. Det dreide seg om mindre fyrstehus. Først under Ivan den grusomme vokste sentralstaten frem, da med utgangspunkt i Moskva.

Vikingene kalte Russland «Gardariket», Riket med borgene eller byene. Deres makt og innflytelse var da også sterkest i byene Staraja Ladoga, Novgorod og Kiev.

Vikingene angrep Konstantinopel så tidlig som i 860, altså omkring det tidspunkt da Rjurik ble kalt til Russland. Keiserbyen, som den ble kalt, var av stor interesse for herskerne i Russland. De russiske herskerne førte vekselsvis krig med Keiserbyen og sluttet allianser med den. I 944, rundt 80 år etter at Rjurik dukket frem på den historiske scenen, ble det sluttet fred med Konstantinopel. Fredstraktaten inneholder en liste over dem som forhandlet med keiserens menn. Her finner vi navn som Ivar, Vefast, Isgaut, Slode, Oleiv, Sigbjørn …²¹ De aller fleste utsendingene har skandinaviske navn, noe som viser hvilken stilling vikingene da innehadde i Russland.

Vikingenes tilknytning til Konstantinopel, eller Miklagard, kom for øvrig til å vare ennå i flere århundrer. Keiseren holdt seg med en vikingegarde, som kunne telle opp til 10 000 mann. Harald Hardråde (1015–1066) var en tid øverstkommanderende i den keiserlige garden. Selv tilbrakte han flere år i Russland, for øvrig i likhet med en lang rekke norske konger, deriblant Olav Trygvasson, Olav den hellige og Magnus den gode. Sistnevnte tilbrakte hele sin barndom ved fyrst Jaroslav den vises hoff i Kiev. Jaroslavs datter Jelisaveta, eller Elisef, ble gift med Harald Hardråde og norsk dronning. Tjønn skriver at det mellom 975 og 1066 ikke var noe annet land norske og svenske konger hadde så tett kontakt med som Russland.²²

Den vakre troen

Det var en fyrste med et slavisk navn, Vladimir, som brakte kristendommen til Russland. Som legenden forteller, var det skjønnheten som overbeviste utsendingene om troens sannhet. Derved berører vi et avgjørende trekk ved så vel den russiske kristendom som den russiske kulturen. Vi har allerede antydet det i forbindelse med de slavofiles kritikk av Vesten: Helheten, ikke de adskilte delene, den intuitive forståelse, ikke den analyserende fornuften var det som Russland skulle hegne om og beskytte mot Vestens individualiserende og oppstykkende innflytelse. «Skjønnheten vil frelse verden!» skriver Dostojevskij. Skjønnheten representerer en estetisk helhet, den var det Vladimirs menn opplevde «blant grekerne». Der var himmel og jord forenet i en slik grad at de ikke visste om de var det ene eller andre stedet.

Den ortodokse kristendommen legger i alle sine uttrykksformer avgjørende vekt på estetikk og helhet. Selv om kirken naturligvis har sin teologi, er dens bruk av bilder, eller ikoner, av vel så stor betydning. Ikonene kalles «teologi i bilder». De er ikke illustrasjoner, men representasjoner. De representerer og danner en port inn til den skikkelsen som avbildes. Ikonene er i seg selv hellige og ofte undergjørende.

Med skjønnheten så sentralt plassert i den kollektive forestillings- og forståelsesverden som kirken representerer, kom historisk også kunsten til å få en annen plass og betydning i Russland enn i Vesten. Kunsten er ikke pynt, noe ekstra utenpå virkeligheten. Den er virkeligheten. Gjennom den uttrykkes livets og verdens essens. «Millioner av mennesker kan dikt utenat, og de kan mange dikt,» fortalte lyrikeren Andrej Voznesenskij (1933–2010) meg under et opphold i Oslo i 1986. «Diktene er som bønner for dem, og lyrikken inntar en stor og avgjørende plass i deres liv. Folk kjøper ikke bøker for å pynte opp værelsene sine, men for å lese. Dersom man er dikter, er det en lykke å være født i Russland.»²³

Enkelte vil hevde at situasjonen er totalt endret etter Sovjetunionens sammenbrudd, da bøkene ble varer på et marked styrt av tilbud og etterspørsel. Det er et spørsmål vi utsetter til vi for alvor gir oss i kast med samtidens Russland.

Midtens rike

Den tiden som fulgte etter de begivenheter som Nestorkrøniken beretter om, var en epoke da det på det territorium som senere kom til å bli Russland, foregikk en dyptgripende formidling og utveksling mellom den østlige verden, representert hovedsaklig ved Bysants, og Europas vestlige og nordlige områder. Kulturen og samfunnsstrukturen som utviklet seg særlig i Novgorod, er helt egenartet. Selv om vi må tilbake til tiden før den skjebnesvangre mongolske invasjonen i 1240 for å finne de klareste trekk av midtens rike, betyr ikke det at trekkene ble helt utvisket senere. Også i dag kan vi finne spor av dem. Men for å gjenkjenne dem, må vi først kjenne deres historiske skikkelse.

Det førmongolske Russland, som langt på vei sammenfaller med vikingenes Russland, hadde i hovedsak to sentra: Kiev i sør og Novgorod i nord. Kiev, som senere er blitt hovedstad i Ukraina, og Novgorod var de største byene. I tillegg kommer fyrstedømmene rundt Moskva. Moskva selv begynte først å spille en vesentlig rolle da mongolene var drevet ut.

Kiev var i det 12. århundret den største byen i hele Øst-Europa, med omkring 60 000 innbyggere – langt flere enn for eksempel London. Sin storhetstid opplevde Kiev under fyrst Vladimirs sønn, Jaroslav den vise (d. 1054). Da var byen et levende og pulserende senter for handelsmenn fra Böhmen, Holland, Tyskland, Ungarn, Polen, Skandinavia og Orienten. Jaroslav understøttet litterær og arkitektonisk virksomhet, han samlet bøker og lot oppføre kirker og klostre. Som vi vet, tilbrakte flere av de norske kongene år i Jaroslavs rike. Fyrsten i Kiev ble ansett som absolutt jevnbyrdig med Europas øvrige kongehus, noe blant annet ekteskapspolitikken i datidens europeiske dynastier viser. Jaroslav selv giftet seg med en datter av svenskekongen, sønnene hans tok polske og tyske hustruer, de to døtrene Anastasia og Anna ble dronninger i Ungarn og Frankrike, datteren Jelisaveta ble giftet bort til Harald Hardråde. I alle beretninger fortelles det om Jaroslavs fredsælhet. Under ham nådde det middelalderske Russland sin storhetstid; Kiev fremsto som et «midtens rike» der Orienten møttes med Oksidenten. I den byen ble antikkens kultur videreført, munkene studerte oldtidens og kirkefedrenes manuskripter i klostrene.

Hvor verdensåpen og selvsikker den russiske kulturen var i middelalderen, ser vi av utsmykningen på utsiden av St. Demetrius-katedralen i Vladimir, en by som ligger 200 kilometer øst for Moskva. Byen ble grunnlagt på 1000-tallet, kirken ble bygget omkring 100 år senere. Ytterveggene er prydet av over 1000 relieffer, blant dem finner vi scener fra Aleksander den stores liv, den greske sagnhelten Herakles’ dåder, skildringer fra Det gamle testamentet, særlig fra kong Davids liv – og episoder fra sagaen om Sigurd Fåvnesbane, slik vi kjenner dem fra norske stavkirker. Alt hører med i den ortodokse kirkebygningen. Datidens ortodoksi var tydeligvis så trygg i seg selv at den kunne fremstå som forvandlingen av alt som var kommet før den, smykke seg med de forskjellige tradisjonene, og vise seg selv frem som innsiden av de gamle fortellingene og mysteriene. For innvendig er dette en ren, kristen kirke.

Likevel var så vel statsform som kultur i småfyrstedømmer som Vladimir og i storbyen Kiev sterkt preget av den orientalske og bysantinske innflytelsen. Fyrsten regjerte suverent i tett samarbeid med kirken. Den teokratiske strukturen hadde sitt motbilde i folkets forhold til fyrste. I Nestorkrøniken fortelles det at da Vladimir beordret undersåttene til elven for å døpes, fulgte alle lydig oppfordringen, mens de resonnerte som så: «Om denne troen ikke var god, så ville hverken fyrsten eller bojarene ha antatt den.»²⁴

Russisk lokaldemokrati

I Novgorod, eller Holmgard, møter det oss et annet bilde enn i Kiev. Også Novgorod var en storby, med i snitt 50 000 innbyggere mellom år 1200 og 1400. Byen hørte lenge formelt under Kiev, men utover på 1000- og 1100-tallet utviklet det seg der en oppsiktsvekkende stats- og samfunnsstruktur. Den første byrepublikken vokste frem i Europa, flere århundrer før den florentinske. Selv om man også i Novgorod anerkjente en fyrste som regent, ble han valgt av et slags allmannamøte, den såkalte vjetsjen. Institusjonen har klare paralleller til det nordiske tingsystemet og må kunne betraktes som et uttrykk for den nordiske innflytelsen på russisk kultur. I Novgorod var systemet imidlertid overført til en by, der det antok en langt mer dynamisk og statsstyrende karakter enn vi kjenner fra de norrøne tingene. Alle byens mannlige innbyggere samlet seg for å stemme over saker som angikk lovgivning og utenrikspolitikk, og for å utnevne fyrsten. Etter hvert valgte man også biskopen i allmannamøtet. Derved unngikk man den antidemokratiske alliansen mellom verdslig og kirkelig makt som med tiden kom til å sette sitt uhellige preg på den russiske historien. Fyrsten hadde dessuten forbud mot å bo inne i selve byen. I en gammel krønike leser vi: «Borgerne i Novgorod hersket over sitt land, som Gud hadde gitt dem, og fyrstene rettet seg etter deres vilje.»²⁵ Vi finner knapt noen bedre beskrivelse av demokratiet.

Demokratiet omfattet ikke bare store saker. Viktige dagligdagse beslutninger ble tatt i lokale folkeforsamlinger, nesten hver gate eller hvert distrikt hadde sin egen institusjon. Selve hovedforsamlingen, vjetsjen, hadde ingen faste møtetider. Ifølge en overlevering ble borgerne innkalt ved at det ble ringt i den store byklokken. Hvem som helst hadde lov til å gjøre det. Også den underliggende lovgivningen i byrepublikken bar et klart demokratisk preg: Det var uttrykkelig understreket at alle var like for loven, uavhengig av rikdom og posisjon.

Den ikonkunsten og kirkearkitekturen som ble utviklet i Novgorod, og som formidlet den lokale teologien i bilder og former, er likeledes helt særegen og gir på et annet plan uttrykk for det demokratiske prinsipp som rådet i byrepublikken. Så snart byen var blitt kristnet, reiste man en katedral til ære for Sofia-skikkelsen, den guddommelige visdom. I Sofia-katedralen finnes ennå et ikon som fremstiller denne dunkle og sjeldne kristne skikkelsen, som står så sentralt i den senere russiske filosofien. Filosofen Vladimir Solovjov (1853–1900) sier om Sofia at hun er uttrykk for det aktive menneskelige prinsipp som har kjempet seg opp til Gud, en fremstilling av det høyeste mål for menneskelig erkjennelse og selvstendig skaperkraft. Hun er med andre ord en teologisk formulering av prinsippet om individets suverenitet og evnerikhet, det prinsippet som ligger bak enhver demokratisk bevegelse. Så var det da også på «Sofia-siden» av Volkhov-elven at vjetsjen kom sammen til sine uregelmessige møter.* Representerte Kiev «midtens rike» med aksenten på den bysantinske innflytelsen, fremstår Novgorod med aksenten på den nordiske og vestlige. Plasseringen så nær Østersjøen gjorde at byen var i stadig kontakt med tyskere og baltere, både gjennom kriger og handel. Novgorod huset et kontor for Hansaforbundet.

Da mongolhøvdingen Batu khan med sine enorme tropper stormet inn over det russiske territoriet i 1240, ødela han først Kiev, før han satte kursen nord- og vestover. Kanskje fordi det var vårløsning og umulig for rytterne å ta seg frem gjennom sumpland og skoger, kanskje av andre grunner, i alle fall stanset han noen få dagsreiser unna Novgorod, ved en liten landsby som nå bærer navnet Konets, «Slutten». Her snudde han. Novgorod ble aldri erobret av mongolene. Derved ble også Østersjøområdet og Skandinavia spart. Novgorod bevarte sin selvstendighet gjennom hele mongolperioden, men måtte betale skatt til de nye herskerne. De fikk imidlertid beholde sine egne skatteoppkrevere. Ellers i Russland fikk etter hvert fyrsten i Moskva det oppdraget – noe som bidro til å legge grunnlaget for Moskvas makt.

Paradoksalt og tragisk nok var det først da mongolene ble fordrevet og Russland var blitt selvstendig, at byrepublikken Novgorod mistet sin selvstendighet. Den ble knust av Ivan den grusomme. Det lokaldemokratiske fristedet utgjorde en alvorlig trussel mot sentralmakten i Moskva.

Novgorod representerer det stikk motsatte av hva vi senere har kommet til å forbinde med Russland: lokaldemokrati, desentralisering og åpen kontakt med Vesten. Vi gjenfinner imidlertid de lokaldemokratiske trekkene i en annen institusjon i det gamle Russland som overlevde helt opp mot revolusjonen: i bondekommunen, eller mir, som den heter på russisk. Vi skal behandle institusjonen i en annen og dystrere sammenheng i neste kapittel; her skal den og dens virkning sees fra sin lokaldemokratiske side.

Mens det demokratiske og republikanske elementet var fremherskende i Novgorod, var demokratiet i miren liksom dreid i en mer kollektivistisk retning enn vi er vant til fra Vesten, noe som bidrar til inntrykket av at bondekommunen tilhører «midtens rike». I den var kollektivisme og individualisme forsøksvis forenet. Dessuten finner vi her et presist uttrykk for den østkristne forestilling om mennesket som et vesen avhengig av kollektivet, om det enn i seg selv har enestående og evig verdi. I miren var den enkelte virkelig avhengig av og ansvarlig for den andre, eller som den store dikterteologen innen Østkirken, Fjodor M. Dostojevskij, kom til å uttrykke det: «Alle er vi skyldige overfor hverandre».

Mir-institusjonen vokste frem kort etter kristningen av Russland. Fremveksten har flere årsaker, men det russiske ordet for bonde, krestjanin, henger betydningsmessig sammen med ordet for kristen, khristianin, noe som historisk for flere har stått som pant og bilde på forbindelsen mellom landsbyfellesskapet, den russiske bonde og kristendommen.

Mir betyr både «landsbyfellesskap», «verden» og «fred» på russisk, og helt opp til revolusjonen utgjorde da også institusjonen i utgangspunktet en verden preget av fred for omkring fem sjettedeler av den russiske befolkningen. Jorden var felleseie og tilhørte fellesskapet, likeså arbeidsredskapene. Begge deler ble fordelt til landsbyens husstander hvert år, og hver familie fikk jord etter antall medlemmer. Mirens øverste organ, som behandlet alle saker, fra jordfordeling, over tidspunkt for pløyning og innhøsting, til tvistemål mellom bøndene, var her som i Novgorod et allmannamøte der landsbyens eldste virket som ordstyrer. Representanter for alle landsbyens husstander samlet seg på søndager eller helligdager. Dersom en kvinne var familiens overhode, hadde hun samme tale- og beslutningsrett som de andre. Arverett fantes ikke, bare bruksrett til hus, jord og redskaper, noe som førte til at den velstand eller fattigdom som hersket i miren, var jevnt fordelt. Adjutanten til prins Friedrich Wilhelm av Preussen, feltmarskalk grev von Moltke, skriver etter deres besøk i Russland i 1876:

Sønnen arver ikke farens åker. Han mottar sin del, ikke gjennom arv, men fordi han er født i landsbyfellesskapet. Hver russer hører hjemme et eller annet sted, og her finnes det ingen dagdrivere eller noe proletariat. Ingen er helt fattig. Faren kan sette alt overende, men barna arver ikke hans fattigdom.²⁶

Det faktum at den enkelte ikke hørte så meget til i en familie som i et fellesskap, førte også til at den enkelte måtte ha tillatelse fra landsbyen til å reise bort, og han kunne når som helst kalles tilbake. Dette trekket ved miren ble i stadig sterkere grad opplevd som en byrde for den enkelte utover på 1800-tallet og bidro til svekkelse av institusjonen. Den enkelte bonde ble fellesskapets fange.

Landsbyboeren var også fange av andre, for ikke å si vedkommendes eiendom. Fra Ivan den grusommes tid ble nemlig miren langsomt underlagt godseiere, kronen eller kirken, og alle bøndene måtte betale skatt til landsbyens eiere. Etter hvert, og særlig under Peter den store, utviklet systemet seg til et nådeløst livegenskap, der bøndene kunne kjøpes, selges, spilles bort eller gis bort av sine godseiere. I slike saker hadde ikke landsbyrådet noen innflytelse, heller ikke de personlige ønskene til den enkelte bonde. Livegenskapet ble først formelt avskaffet i 1861.

Selv om den sentralistiske staten som vokste frem etter mongolinvasjonen med Moskva som gropunkt, la sin klamme og etter hvert kvelende hånd over så vel miren som Novgorod, kunne sir Donald Mackenzie Wallace etter en seksårig studiereise i Russland skrive følgende så sent som i 1877:

Russland sies å være den «cæsariske despotismens og det sentraliserte byråkratiets sterke bolverk», men det forhindrer ikke at man der, i disse små landsbykommunene hvor fem sjettedeler av befolkningen lever, finner det mest fullstendige eksempel på et styre av reneste demokratiske type.²⁷

Den lokaldemokratiske arven fra Novgorod og miren kom senere i historien til uttrykk gjennom flere institusjoner. En av dem er det såkalte zemstvo-systemet.

Det ble opprettet i forbindelse med avskaffelsen av livegenskapet, nærmere bestemt i 1864. Da godseierne mistet eiendomsretten til bøndene, forsvant også forpliktelsene overfor dem. Tsar Aleksander 2. besluttet å innstifte en lokaladministrasjon som bygget på mir-systemet. Det skulle ha ansvar for fellesanliggender overordnet den enkelte landsby: folkeskoler, sykehus, vei- og brobygging. Medlemmene i zemstvo-en ble valgt ved direkte valg hvert tredje år. Bønder, representanter for godseierne og for handelsstanden hadde sete der. Hvert guvernement og hvert distrikt som guvernementet var delt opp i, hadde sin egen zemstvo-forsamling. Det var sterke bestrebelser på å utvide zemstvo-systemet ut over guvernementsnivå, slik at representanter for de forskjellige forsamlingene skulle møtes i en landsomfattende zemstvo.

Mackenzie Wallace, som studerte denne demokratiske institusjonen på nært hold og overvar flere møter i den lokale zemstvo-en utenfor Novgorod, skriver:

Det som forbløffet meg mest i denne forsamlingen, var at den var sammensatt dels av adelsmenn, dels av bønder – de sistnevnte var i overveldende majoritet – og at man ikke kunne merke det minste spor av fiendskap mellom de to klassene. Godseierne og deres tidligere livegne, som var blitt frigitt bare ti år tidligere, møttes tydeligvis som tilnærmelsesvise likemenn.²⁸

Også zemstvo-systemet bukket under. Det ble offer for den sentralistiske tradisjonen i Russland og for medlemmenes egen byråkratiske innstilling. Mackenzie Wallace forteller hvordan man for eksempel ved Nizjnij Novgorod skulle forbedre veiene. Innenriksministeriet ba om at pengene ble brukt på de viktigste og mest trafikkerte. For å finne ut hvilke det var, plasserte zemstvo-komiteen først trafikktellere ved hver landsby i ett av de elleve distriktene som utgjorde guvernementet. De noterte samvittighetsfullt ned hver vogn som kom forbi i løpet av en viss tid og anslo lasten. Dernest ble det overlatt til statistikk-komiteen å finne ut hvilke veier i distriktet som måtte ansees for å være de viktigste. I løpet av tre år fikk man bare tellet trafikken i to distrikter. Det ville ta tyve år før man på denne måten hadde beregnet trafikken i hele guvernementet og kunne begynne på utbedringsarbeidet. I mellomtiden forfalt veiene og trafikkbildet endret seg. «Russland lider under idioter og dårlige veier!» utbrøt forfatteren Nikolaj Gogol (1809–1852) mange år før trafikktellingen tok til.

Også i de tilfellene der zemstvo-en viste seg effektiv, ja, kanskje særlig da, møtte den hindringer. I hovedstaden fryktet man at institusjonen kunne bevirke at det vokste frem opposisjonelle, uavhengige sentra i distriktene. Derfor vedtok de sentrale departementene en rekke forordninger som begrenset zemstvo-ens virksomhet og innflytelse. I løpet av 1890-årene ble eksperimentet i lokaldemokrati avviklet. Men i de tredve årene det varte, vakte det oppsikt også i Vesten. De ideer som lå til grunn for forsøket, gikk ikke til grunne, selv om zemstvo-en forsvant fra den historiske virkeligheten.

I 1905 dukket de lokaldemokratiske selvstyretradisjonene igjen opp på overflaten i Russland, i skikkelse av bonde- og arbeiderråd (sovjet-er) i forbindelse med 1905-revolusjonen. Vi så den samme vilje og evne til selvstyre under de svære kullgruvestreikene i Sovjetunionen i 1989. Da gikk en halv million arbeidere ut i streik. De krevde blant annet slutt på den overordnede styringen av gruvene og av dem selv: Gruvene skulle frigjøres fra ministeriene og legges om til selvfinansiering. Så lenge streiken varte, organiserte arbeiderne sine egne streikeråd og erklærte absolutt alkoholforbud. Selv om russerne er kjent for både å sette pris på en dram og å ha et svært avslappet forhold til lover og regler, ble de lovene som de selv vedtok, overholdt i forbløffende grad.

I en viss forstand møtte vi igjen kampen mellom sentralmakt og «folket» i konflikten mellom Boris Jeltsin og Mikhail Gorbatsjov. Jeltsin var folkets og Russlands mann. Gorbatsjov representerte den sovjetiske sentralmakten i folkets øyne. At han med sin glasnost faktisk åpnet for en så sterk styrking av republikkene at flere av dem løsrev seg fra sentralmakten, var i denne forbindelsen ikke viktig. Gorbatsjov var tsaren og sentralstaten.

Da Jeltsin ble president, lot han distriktet og periferiene komme til orde, men ikke slik at befolkningen fikk nye politiske institusjoner nærmere dem selv. Det var «periferien» innen økonomien som fikk frie tøyler. Statsmakten ble svekket og småkonger dukket opp med hver sin særinteresse i den grad at samfunnets orden var nær ved å gå fullstendig i oppløsning.

Med Vladimir Putin ble sentralmakten igjen styrket. Det var også hans uttalte mål: Staten skulle igjen bli sterk. «Fra første begynnelse ble Russland grunnlagt som en supersentralisert stat,» uttaler han i Fra første person entall. «Dette ligger i Russlands genetiske kode, i landets tradisjoner og i folkets mentalitet.»

Dmitrij Medvedev snakker i alle fall om betydningen av direkte demokrati og individuelle menneskerettigheter og innrømmer at de begge har dårlige kår i Russland. Og uten anerkjennelse av den enkeltes verdighet er intet demokrati mulig, hverken et sentralt eller lokalt.

Alle disse løse trådene skal vi nøste opp underveis. La meg her avslutte med en anekdotisk illustrasjon av hvordan den lokaldemokratiske sak står i dagens Russland.

I 2000 var jeg en tur i Voronezj, en stor provinsby med omkring én million innbyggere ikke langt fra grensen mot Ukraina. Jeg tok en øl på en utekafé, og en blikkenslager som arbeidet på kafétaket, så sitt snitt til å krabbe ned og sette seg ved bordet mitt da sjefen hans gikk et ærend. «Jaså,» sa han da vi hadde pratet litt. «Så du er fra Norge? Dere har konge, ikke sant?» Jo, jeg innrømmet det. «Og dere valgte ham selv, fikk ham fra Danmark?» Joda, det stemte det også. «Og han er bare et symbol, har ingen makt?!» Ja, man kan i grunnen si det slik, svarte jeg. «Åh!» utbrøt han. «Det må være deilig! Tenk om vi hadde hatt det sånn her også!»

«Ruslands Jordbund» er nok ikke den samme som Norges, som en monark med større makt bemerket, men russere og nordmenn lever utvilsomt på samme jord.

Russland selv ligger geografisk mellom Asia og Europa; historisk østenfor det irske, kristne solkors og vestenfor den islamske halvmåne. Som «midtens rike» befinner det seg imidlertid bortenfor Soria Moria slott.

____________________________________________

*Nestor regner etter verdens skapelse – en tidsregning Russland fortsatte med frem til Peter den store innførte den julianske kalenderen rett før årstallet for verdens undergang, som vi kaller år 1700.

*Om Sofia-skikkelsen og Vladimir Solovjovs filosofi, se Peter Normann Waage: Vladimir Solovjov som Europas filosof, Dreyers forlag, Oslo 1988.