Anders Roslund

Tre år

God natt

Oversatt av Morten Hansen, MNO

Anders Roslund

Tre år

God natt

Oversatt av Morten Hansen, MNO

del 1

Det er alltid kaldt på kirkegården

SVIMMEL.

Så svimmel.

Han prøvde å sitte stille. Slik han pleide.

Et dypt åndedrag.

Han lukket øynene, ventet.

Til det gikk over. Til verden sluttet å snurre og han kunne strekke seg mot blomsten han likte så godt. Kjærlighetsurt. Den het det. En høy plante som vakker og stolt kom tilbake og smilte til ham hver sensommer. Ewert Grens glemte en stund den verkende hoften mens han fjernet visne blader og vannet knoppene som skulle bli til rosa blomster. Han strøk sakte med hånden over det hvite korset – så nær henne som han kunne komme. Fingertuppene fulgte buktningene som formet navnet hennes på det enkle messingskiltet. Det eneste mennesket han hadde holdt hardt rundt, og som hadde holdt hardt rundt ham.

Jeg savner deg.

Det var hit han lenge hadde nektet å gå. Østsiden av Norra begravningsplatsen. Han pleide å parkere bilen ved den åpne porten og vandre på buktende grusganger hvor skrittene visket ut rivenes rette linjer. Omgitt av minnelunder og gravsteiner så store at de reiste seg fra marken for å stirre på ham. Men hver gang han hadde nærmet seg, hadde han gitt etter for trykket over brystet og de viljeløse bena og vendt tilbake til bilen og byen og politihuset – til kordfløyelssofaen på kontoret, som representerte all trygghet samlet i noen loslitte puter. En morgen forsto han det plutselig. At det han var redd for, allerede hadde skjedd. Og at når et menneske innser det, må det fortsette framover for at redselen aldri skal innhente det og dytte det over ende igjen.

Jeg savner deg, men mindre og mindre.

Ewert Grens hengte den tomme vannkannen på kroken i hjørnet for hageredskaper og skulle akkurat sette riven på rett plass, da svimmelheten kom tilbake. En voldsom bølge gjennom kroppen, og han unngikk å falle kun ved å lene seg fram og støtte seg på plankegjerdet – ukontrollert kraft som slo til stadig oftere og med økende intensitet, og hadde Anni fortsatt levd, ville hun dratt ham med til Sophiahemmet. Selv unngikk han helst å omgås de hvite frakkene.

Han gjorde som før, sto helt stille og ventet på at bølgen, urolig, vill, skulle ebbe ut. Da det ikke skjedde, satte han seg på parkbenken som med tiden hadde blitt hans egen, og betraktet gressflekken som en eller annen byråkrat hadde valgt å døpe Kvarter 19B, nummer 603. Det hadde tatt ham flere år å forflytte seg to kilometer fra hjemmet ved den støyende og sterkt trafikkerte Sveavägen til de velstelte og vidstrakte arealene langs Solna kyrkväg, våge å se at hun lå her sammen med så mange andre på et av tretti tusen gravsteder – litt fra hverandre for ikke å forstyrre, men nær nok til aldri å være alene.

Han lot augustvinden leke over kinn som siden da hadde blitt mer furete, og rufse til en hårmanke som for hvert besøk lot til å bli stadig tynnere. Og han kjente den. Roen. Også innvendig. Nok til å jage bort svimmelheten en stakket stund.

Akkurat da, akkurat der, begynte bakken under ham å skjelve.

Hele verden ristet.

Grens så seg raskt omkring. Det var ikke verden. Det var parkbenken. Så mange ganger han hadde vært der, og aldri hadde han delt den med noen. Nå satt det en kvinne der, bare en halvmeter unna.

På hans benk.

Tett innpå og uten å si noe, uten engang å ense ham.

Han skottet forsiktig bort på henne. På alder med ham selv, hvis han skulle gjette. Mørkt og kort hår, øyne av den typen som ikke så bort uansett om det dreide seg om en ytre trussel eller om egen skam. Hun minnet kanskje litt om Mariana Hermansson. Et av de få mennesker han noen gang hadde stolt på, og som han selv hadde sørget for å ansette, suse forbi hele køen av den gang mer meritterte. I mange år en av hans nærmeste medarbeidere, dermed en av hans nærmeste venner, som en dag på slutten av en etterforskning hadde erklært at hun hadde søkt om å få bytte arbeidsplass siden hun ikke lenger orket ham. Siden da hadde de ikke sett hverandre; det var kanskje derfor han iblant syntes å kunne ane henne i andre mennesker.

Flere minutter tok det. Før den fremmede kvinnen sa noe.

– Sørger du over noen?

Fremdeles med blikket festet rett fram.

– For jeg mener, det er vel det vi gjør?

Han svarte ikke.

– Eller, beklager, du vil kanskje være i fred? Det er bare det at jeg aldri har sittet her før sammen med noen annen på min benk.

Nå svarte han.

– På din benk?

Hun smilte.

– Ikke min. Altså, ikke sånn. Bare at jeg pleier å være … ja, alene. På denne delen av kirkegården treffer man ikke så mange mennesker.

De satt en stund til, uten å si noe.

Hun så rett fram, han så rett fram.

Mens alt forble stille.

– Kona mi.

Grens nikket mot det hvite korset et par meter unna.

– Hun het Anni. Og når jeg tenker etter …

– Ja?

– Det er nok heller henne du ligner litt på.

– Unnskyld?

– Jeg mener bare … Det er henne jeg sitter her for. Henne jeg sørger over.

Kvinnen ved siden av ham nikket også, ikke som om det smertet henne; det var meningsløst på et sted hvor alle besøkte døden, mer som om hun hadde oppfattet hva han sa, og at det virket rimelig.

– Hvor lenge siden? At kona di døde, altså?

– Det kommer an på.

– Jaha?

– Hun … En ulykke på arbeidsplassen. For trettifem år siden. En bil kjørte over hodet hennes. Jeg kjørte. Det var min skyld. Hun kommuniserte ikke mer, fungerte ikke helt. Men for meg fungerte hun. Det var mange som mente at hun døde allerede da. Siden hun døde – rent vitenskapelig – har det vel gått ganske nøyaktig ti år.

– Og for deg?

– Et par år senere. Nå vet jeg at hun er død. At hun ikke finnes. For andre. Men for meg fantes hun – på vår måte.

Alle morgener og ettermiddager og kvelder her, hos Anni. Og ikke én gang hadde noen nærmet seg ham ved graven hennes. Det var vel lett å se at han ikke var interessert, ingen hadde noen gang kommet på tanken å avbryte stundene hans på parkbenken.

Men nå – det føltes ikke dårlig, eller galt.

Bare uvant.

– Og … du?

– Unnskyld?

– Hvem sørger du over? For hvem sin skyld er du her?

Han hadde aldri vært særlig flink til å småprate. Og å begynne å gjøre det på en gravlund fikk ham til å føle seg mer ille til mote enn vanlig. Men det virket ikke som hun brydde seg om det, kanskje ikke merket det engang.

– Den ligger … der. Ved siden av den store bjørka. Ser du? Også den med et hvitt, enkelt kors. Akkurat som din kones.

Hun pekte bortover et sted.

– Eller, du ser den kanskje ikke, det er ganske mange rader imellom. Men dette er den beste sitteplassen. Jeg pleier først å gå til graven og så sette meg her på benken – herfra er det fortsatt mulig å kjenne den.

Ewert Grens sa ingenting, det var tydelig at hun ønsket å fortsette.

– Men det var ikke det du spurte om. Du lurte på hvem jeg besøker.

– Ja. Men du behøver ikke –

– Svaret er at jeg ikke vet helt.

– Unnskyld?

– Ingen ble begravd.

Hun så på ham.

– Det ligger ingen i kisten.

EN HÅND.

Den er myk og hard samtidig.

Og de som holder i meg, sier at hvis jeg ikke vil, hvis jeg heller vil bli her helt alene, så behøver jeg ikke.

Å bli med.

EWERT GRENS FRØS. Et skarpt vindgufs som skar gjennom kroppen og med en gang la seg til et sted i mellomgulvet.

– Hva …

Han hadde jo lært det – det var alltid kaldt på kirkegården.

– … mener du?

– Bare det. At kisten er tom. Det er nok derfor jeg kommer hit så ofte.

Grens snudde seg for første gang mot kvinnen på parkbenken, ventet på at hun skulle formulere en fortsettelse, og møtte øynene som aldri så bort. Hun hadde virkelig et sånt blikk: et menneske som ikke ba om unnskyldning, men samtidig forble empatisk.

– Siden ingen har ligget i den.

Han kjente henne ikke, hadde aldri møtt henne før. Likevel forsto han alvoret hennes. Hun tullet ikke med ham, hun var ikke gal, hadde ikke noen baktanke. Hun sa det bare akkurat som det var.

– Bli med meg.

Verden ristet igjen da hun reiste seg og den vaklevorne parkbenken prøvde å finne ro. Hun vandret bortover den rakede grusgangen og stanset ved graven som lå fem rader unna, med et hvitt trekors som var helt likt det han selv hadde fått plassert hos Anni. Han som var her så ofte – hvordan hadde han kunnet overse det? Den fremmede kvinnen sto der og ventet til han kom bort til henne og hun kunne begynne å formidle bilder fra en historie som aldri burde ha blitt fortalt, siden den aldri burde ha blitt virkelighet.

– Jeg mistet henne.

Og nå så han det. Midt på trekorset.

Metallskiltet med bare tre ord.

MIN LILLE PIKE

– Hun var fire år. Nesten på dagen.

Kriminalinspektøren gikk nærmere, som for å se om det kanskje sto noe mer.

Nei.

Det var som om ordene dannet to fornavn og et etternavn. Min Lille Pike. To bokstaver mer enn i Ewert Grens.

– I et stygt og møkkete parkeringshus på Södermalm. Der forsvant hun. I den nye kjolen sin og med det lange håret i en fin flette.

Det var flere blomster på denne graven enn på den han selv passet. Andre sorter, mer fargerike. Et vakkert og mykt leie av blått og rødt og gult. Han overrasket seg selv ved å kjenne igjen så vel nemesia som spansk margeritt og petunia – ikke at han var så veldig interessert i planteriket, det var han ikke, men det var planter som han opp gjennom årene hadde lært seg å velge bort til Annis grav siden de krevde en god del vanning.

Kvinnen ved siden av ham kom beviselig hit ofte.

– Politiet etterforsket saken, selvfølgelig. Intensivt i begynnelsen, jeg ble avhørt flere ganger. Men uker ble til måneder, og de lette stadig mer sporadisk. Etter et år visste de overhodet ikke mer enn den første dagen. Ingen snakket om henne, ingen spurte noen gang etter henne. Hun hadde liksom aldri eksistert og var derfor ingen. Så jeg valgte bort navnet hennes på graven. Nå er det bare jeg som savner henne, det tilhører bare meg. Min lille pike. Det får holde.

– Du sa … parkeringshus?

– Ja?

– Kona mi, vi ventet barn da … det var også i et …

Hun avbrøt ham.

– Jeg hadde latt bildøren stå åpen og gått det korte stykket bort til parkeringsautomaten.

Hun stirret på korset, fortsatt i sitt eget mareritt.

– Så jeg så aldri den andre bilen. Ikke før det var for sent.

Grens ventet. Mens hun samlet krefter.

– Ifølge overvåkningskameraene tok det nøyaktig sju sekunder å forandre virkeligheten for alltid. Datteren min satt i et barnesete i passasjersetet da sjåføren i den andre bilen stoppet helt inntil vår og åpnet sin dør, steg ut, grep tak i henne og vendte tilbake med henne i armene, kjørte av sted.

Så gjorde den fremmede kvinnen, som føltes så lett å snakke med og høre på, slik han selv pleide ved Annis grav – satte seg på huk og rensket bort villfarne løv og enkelte ugresstrå. Og kanskje av samme grunn – ikke for at andre skulle synes det var fint. Det handlet mer om ens egen følelse av å gjøre noe til tross for at det var for sent.

– Det ble en veldig rar begravelse.

Med hendene søkte hun gjennom blomsterhavet som skilte henne fra noen hun sørget over.

– Det var meg. Og en politimann og en kurator og en prest – mennesker hun aldri hadde møtt, som ikke betydde noe for henne i livet og derfor ikke kunne bety noe i døden. Det lille, lille hullet i bakken som en kirkegårdsgraver hadde gravd! Den lille, lille hvite kisten med en rød rose på som ingen lå i, og som var fjærlett å bære! Kirkeklokkene ringte for henne, og en kantor som hadde begravd så små før, hadde valgt en vuggevise. Jon Blund. Det var en vakker dag, med forsiktig sol, og da den skjøre musikken fra kirkeorgelet fulgte oss, ble det på en måte mer absurd å se hvordan kisten som var beregnet på et menneske som knapt hadde begynt å leve, ble senket ned for aldri mer å komme opp igjen.

Hun ble stille.

Men så begynte hun å synge med ansiktet fortsatt vendt mot leiet av blomster.

– Tusen takk for nå og god natt.

– Unnskyld?

– Det var det vi sang. Siste vers i vuggevisen. Som føltes så … ja, annerledes enn når jeg sang den for datteren min hjemme.

Nå snudde hun seg.

– Kanskje fordi søvnen hennes i hennes egen seng hadde en slutt. En oppvåkning. Ikke som denne – dødens evige.

Hun så på ham, pekte på gressflekken de sto på.

– Kisten hennes ligger her, under føttene våre. En rar tanke, ikke sant?

Ja. Det var en rar tanke. Akkurat som alle gangene han selv hadde tenkt den. At hans elskede Anni lå noen rader unna uten å kunne se og høre ham. Han skulle ønske at han kunne få leve de dagene på nytt da sorgen slo i stykker alt – han burde ha deltatt i sin kones begravelse.

– Jeg pleier å tenke på henne som Alva, nå som jeg har fjernet navnet hennes. Alva er fint, minner om alver, og de finnes jo også bare hvis man bestemmer seg for å tro på dem.

Hun strakte ut hånden, spedlemmet på grensen til tynn, men med uventet kraft. Det var som om hun holdt ham fast, dro ham inn i seg.

– Nesten tre år har gått siden hun forsvant fra meg. Og snart et halvt år siden jeg fikk henne erklært død. Én gang i uken kommer jeg hit for at hun skal slippe å være alene. Jeg tror hun er det, til tross for alle andre som ligger her. Som regel torsdager, som i dag, det er lettere å stikke fra jobben en stund da. Nå skal jeg gå – kanskje vi ses en annen gang som vi besøker graver samtidig. Hvis ikke, ville det vært fint om du kunne stoppe her litt når du uansett er i nærheten. Ikke lenge, det skal aldri bli en plikt, men slik at hun kanskje kjenner at det er noen her.

Han så ryggen hennes forsvinne der grusgangen snodde seg inn bak noen velpleide busker og de større gravsteinene som kom fra en annen tid – og innså at han ikke visste hva hun het engang. Navnløs, akkurat som datteren sin.

Han burde gå selv også, dagen ventet i et tjenesterom for kriminalinspektøren ved voldsavsnittet i Stockholm sentrums politidistrikt med minst et titall pågående etterforskninger på skrivebordet, men han var ikke helt ferdig med Anni. Så han satte seg på parkbenken igjen, alene nå, uten all ristingen.

Det hendte at han satt her og tenkte på nettopp barn. På at Anni nok aldri fikk vite det – at det var en fullt utviklet datter hun hadde båret, og som de hadde lengtet etter. Med hjerte og lunger og øyne som kunne åpnes og lukkes. Og som hadde opphørt da hun selv på sin måte hadde opphørt. Eller, var det kanskje han som aldri hadde snakket om det? Jo. Han hadde prøvd. Å si det til henne. Særlig i begynnelsen på pleiehjemmet, da han ikke kunne få holdt henne hardt nok, men det virket som hun ikke riktig forsto.

Min Lille Pike.

Så inn i helvete urettferdig.

Av og til, når alle arbeidstimene hans ble kidnappet av grove yrkeskriminelle som løp rundt og skjøt på hverandre, kom følelsen av at han oppriktig dreit i dem. Han gjorde selvfølgelig jobben sin, etterforsket så godt han kunne, siden det var slik han fungerte – ingenting ble noen gang halvhjertet gransket i Ewert Grens’ verden, der alle steiner måtte snus og snus nok en gang fordi det var eneste måte å holde ut med seg selv på – men han orket ikke lenger helt å kjenne medfølelse med den typen kriminalitetsofre som selv hadde tatt et tydelig valg. Men et barn som ble skadet, som til og med mistet livet, hadde ikke valgt. Et barn hadde blitt frastjålet så mange flere dager å leve. Og derfor kjentes det så mye sterkere.

Så glemte han tiden.

Bare satt der i solen som varmet overalt, men ikke her, lot en bitende vind jage ham på den store gravlunden.

Det hadde gått nesten en time da han reiste seg og brakk av et par kvister fra bedet til Anni. Han skulle ta dem med seg og legge dem på kanten av det andre tynne trekorset, mens han stilte spørsmålene til en liten jente som ikke lå der.

Hvem er du?

Hvorfor forsvant du?

Og hvor befinner du deg nå?

JEG TROR IKKE jeg vil det. Være igjen helt alene. Og mamma og pappa har gått.

Det føles godt å fortsette å holde i hånden som er myk og hard samtidig.

Hånden som vet hvor vi skal. Hvor mamma og pappa gikk.

Hvor de venter på meg.

DA ANNI BLE skadet, da pikebarnet som hadde begynt å vokse inni henne, døde, og hun selv sluknet i et annet lukket rom, innelåst i sin egen verden på et pleiehjem, ble mannen hennes sendt til en av politiets psykologer. For å forstå at det var han som kjørte over henne. At resten av deres felles liv ikke fantes mer. At det han var redd for, allerede hadde skjedd. Trettifem år senere husket han fremdeles møtet med terapeuten som prøvde å nærme seg et menneske som hadde mistet alt. Hvordan den unge politiassistenten Ewert Grens hadde mislyktes fullstendig med sin første oppgave som pasient – å finne et trygt sted i tankene å søke tilflukt i når behandlingen ble for krevende og følelsene for tunge. Allerede da ble det så tydelig hvordan hele hans tilværelse ble revet i stykker. Han kunne ikke finne noe trygt sted. Ikke engang i tankene! Ikke hjemme, der sengen hadde blitt et svart hull å falle ned i, ikke hos venner og kolleger, ikke i det store politihuset som han likte så godt. Ingen steder ga ro. Før han en dag kjøpte sofaen han nå lå i på kontoret sitt. Brun kordfløyel. Ikke bemerkelsesverdig eller spesielt dyr, men den var behagelig og gjorde det mulig for ham å strekke ut den lange kroppen sin. Nå hadde sofaen blitt altfor myk, og kordfløyelsrendene var så godt som slitt bort. Slitasje etter tre tiårs ligging, iblant i arbeidstiden og ganske ofte om natten i stedet for å dra hjem og sove.

Men denne ettermiddagen var det ikke mulig å finne noen dyp hvile, samme hvor lenge han lå og lyttet til musikken fra kassettspilleren som fylte rommet, stemmene og refrengene fra sekstitallet som han spilte om og om igjen, og som derfor var så velkjente. Bena, armene, hele han bølget i svimmelhet og uro idet han ble kastet inn og ut av korte, forvirrede drømmer.

Han satte seg opp på sofakanten.

La seg ned igjen med en gang.

Slengte ut en arm og grep koppen med svart kaffe og tømte den.

Stirret en stund i taket og fulgte virvaret av sprekkene, som pleide å føre ham tilbake til roen.

Han hadde prøvd å bla i etterforskningsrapportene som lå i tunge hauger på skrivebordet og samlet mennesker som hadde blitt rammet av andres vold. Det nyttet ikke. Åstedsbeskrivelsene var like utydelige samme hvor nær han lente seg.

Og han visste hvorfor.

Likhetene.

Han var fortsatt hos en ukjent jente som – akkurat som hans og Annis datter – hadde tatt farvel i et møkkete parkeringshus og nå var et minne på en øde kirkegård. Og som han hadde lovet å besøke neste gang så hun skulle føle seg litt mindre alene. Til tross for at han ikke visste hvordan hun så ut, hvordan hun hørtes ut, eller om øynene hennes smilte til dem hun møtte.

Det var bare én måte å begynne å treffe henne på.

Arkivet.

Der, i noen av de brune pappeskene, fantes de eneste sporene som bekreftet at hun noen gang hadde eksistert.

Han skyndte seg ut i gangen og forbi rommene med kolleger som alle jobbet med pågående saker akkurat som han selv burde, gikk inn i heisen ned til politihusets kjeller. Arkivet hadde hverken vinduer eller noen ordentlig ventilasjon, men han trivdes alltid når han hadde åpnet kodelåsen og den tunge ståldøren. Her nede var det et eget samfunn hvor det hersket en annen orden, iblant kanskje til og med en slags rettferdighet, når en avsluttet sak inneholdt beviser som hadde ført til tiltale og dom.

Han vandret gjennom arkivets korridorer, stadig lenger inn under politihuset, hele veien fram til Stockholmspolitiets arkivdatamaskin, som ventet helt innerst i et hjørne. Der logget han på og begynte å lete. Den navnløse jenta var her et sted, blant titusener på titusener av levende og døde.

Han husket hvordan den fremmede kvinnen hadde sett ut da de sto ved siden av hverandre på kirkegården og hun hvisket: Det ble en veldig rar begravelse. Han skrev inn «FORSVUNNET» og «JENTE» i søkefeltet, trykket på enter og ventet foran skjermen.

Ni hundre og sju treff.

Han prøvde å huske hva mer hun hadde sagt, og kompletterte etter en stund søket med «SÖDERMALM».

Ett hundre og femtito treff igjen.

Tydeligst husket han hvordan hun hadde ristet av sorg og sinne da hun snakket om stygg og øde betong.

«PARKERINGSHUS.»

Tjueto treff igjen.

Og så, hvordan var det hun hadde beskrevet henne? Kledd i kjole? Og med håret i en fin flette?

«KJOLE.»

Fem treff igjen.

«FLETTE.»

Ett treff igjen.

Han reiste seg fort og gikk i motsatt retning langs høye metallskap med sju hyllenivåer – rader med identiske oppbevaringsesker i ru papp, tykke bunter med mapper stablet i henhold til et eller annet fargesystem han aldri hadde lært seg, papirbunker som var bundet sammen med grov hyssing, brede permrygger, overfylte plastlommer og iblant den typen beslaglagt gods som var for uhåndterlig til å pakkes ned. Etterforskning etter etterforskning, og der, på et sted som kunne utgjøre hele arkivets hjerte, sto den. Gang 17, seksjon F, hylle 6. Han steg opp på rullekrakken og rakk akkurat opp. En arkivboks som var lett å løfte ned til tross for hans stive venstreben og en balanse som hadde sett sine beste dager. Han satte seg ved et av lesebordene og brettet ut kartongflikene som to pappvinger. Det var ikke så mye der. Politianmeldelsen som skisset opp hendelsesforløpet. Protokollen fra teknisk avdeling, som hadde mislyktes med å sikre så vel DNA som fibre fra en gjerningsmann. Innholdsløse avhør med mennesker som av ulike grunner hadde befunnet seg i nærheten av stedet.

Kvinnen ved graven hadde hatt rett.

Ingen svar til tross for et anstendig etterforskningsarbeid, ikke et eneste spor.

Et lite barn hadde blitt bortført uten at noen hadde sett eller hørt noe.

DET ER EN kjempefin bil. Og kjempelang. Og kjempeny. Og bare jeg helt alene i hele baksetet. Sånn er det aldri ellers, da skal alltid Jacob og Mathilda og William ta all plassen. Jeg kan til og med legge meg ned og strekke meg ut så langt jeg kan uten å komme nær dørene engang. Når jeg reiser meg opp og kikker ut gjennom bakruten, blir den store butikken mindre og mindre og mindre, og så kan jeg ikke se den i det hele tatt. Jeg spør hvorfor mamma og pappa ikke skulle være igjen, hvorfor de må dra, hvorfor de ikke rakk å si det til meg, og de som kjører den fine bilen, sier at de vet hvor jeg bor, og at de finner fram, og at vi er på vei dit.

Jeg lengter.

Etter at vi skal komme fram.

Etter mamma og pappa.

EWERT GRENS HADDE steget ut av heisen på vei til sitt eget rom innerst i voldsavsnittets korridor da han angret og bråstoppet. Men ikke foran kaffeautomaten, slik han pleide. I stedet kikket han på døren til en av kriminaletterforskerne han sjelden snakket med, som han egentlig aldri hadde blitt kjent med, til tross for at de delte hverdag – slik det iblant ble når forskjellige etterforskere fortapte seg i forskjellige saker som alle førte i forskjellige retninger.

– Har du et minutt?

Elisa Cuesta. Det var det hun het, kollegaen i førtiårsalderen som så opp fra skrivebordet sitt, omkranset av flyttekasser som ennå ikke var pakket opp. Et kontor med nakne vegger, helt uten personlige eiendeler – et menneske som aldri helt hadde turt å flytte inn i det som alltid ville føles som et midlertidig hotellrom.

Så langt fra en slitt kordfløyelssofa som det var mulig å komme.

– Kan jeg det? Komme inn?

– Ja visst … Men du behøver ikke, Grens. Komme tilbake. Det var jeg som …

– Tilbake?

– Jeg mener bare, du og jeg som aldri snakker med hverandre ellers, og så dukker du opp her en hel måned senere – det er for sent, jeg sjanset vel litt den gangen.

– En hel måned senere? Sjanset? Nå er jeg ikke helt med.

Hun så på ham. Løftet fort begge hendene. Avvergende.

– Sorry, jeg trodde du var her i et … annet ærend. Grens, vi begynner på nytt. Slå deg ned på pappesken der, den er ganske stødig, folk pleier å gjøre det. Hva var det du ville?

Ewert Grens gikk i sikksakk mellom flytteeskene og sank ned på en av dem, strakte tvilende ut det stive benet sitt så godt det lot seg gjøre for å tøyle følelsen av å sitte på en gynge, mens han søkte kollegaens blikk.

– Jeg vil stille noen spørsmål rundt en etterforskning som jeg går ut fra at du, i egenskap av avdelingens ansvarlige for forsvunne personer, henla for et par år siden.

Cuestas utseende var like nøytralt som rommet hennes. Hun så alltid lik ut. Den typen ansikt som ikke var mulig å huske; hadde de møttes på byen en time senere, ville ikke Grens ha kjent henne igjen. Men nå fikk det personlighet, sinnet hos noen som følte seg mistenkeliggjort.

– Jaha?

– Jeg er ikke her for å kritisere.

– Du og jeg snakker aldri sammen, Grens, bryr oss ikke det dugg om hverandre, og det er virkelig helt i orden, jeg savner ikke å omgås deg – men når du kommer hit for første gang og vil prate litt, er det altså om en sak jeg ikke fikk brakt til tiltale og dom? Så hvis du ikke sitter der for å lete etter feil – hva faen vil du da?

Grens skiftet stilling, og den halvfulle flytteesken holdt på å velte.

Han reiste seg, det føltes tryggere.

– Jeg vil finne en liten jente. Den tomme kisten hennes ligger under et hvitt trekors.

– Jaha?

– Og jeg vil vite alt. Se hver eneste filmrute fra hvert eneste relevante overvåkningskamera fra morgenen den tjuetredje august 2016. Gå gjennom besøkene på sykehus, hos sosialtjenesten, i barnehager. Telefonene dere tok, dørene dere banket på. Til dere av mangel på resultater først nedprioriterte etterforskningen, så henla den.

– Jeg vet ikke hvem du snakker om.

– Etterforskningen av saken med jenta som ble revet ut av en bil og bortført.

– Jeg aner fortsatt ikke hvilken sak du mener.

– Den fireårige jenta som satt i passasjersetet mens …

– Grens, se deg omkring. Flytteeskene. Hver eneste en inneholder uavsluttede, ennå aktive voldsetterforskninger. Mine egne og andres. Siden jeg hater det like mye som du. Men med denne for lengst henlagte etterforskningen må du gå et annet sted – jeg kjenner den ikke igjen, og trenger ikke flere.

Ewert Grens sukket ikke. Bare snudde seg.

– Tusen hjertelig takk for hjelpen.

Og begynte å gå.

– Hvorfor, Grens?

– Hvorfor hva da?

– Hvorfor akkurat den saken? Nå? Hvor kommer det fra? Hvorfor vil du rote i noe vi allerede har avsluttet, når vi drukner i nye saker?

Ewert Grens trakk på skuldrene. Han kunne kanskje ha fortalt om en kone i en grav han ikke gikk til på flere år. Kanskje om barnet som hadde ligget inni henne, og som de hadde mistet, og som nå lå i en anonym minnelund han hadde valgt aldri å besøke. Kanskje om en fremmed kvinne som gjorde det stikk motsatte – besøkte en liten jente for at hun skulle føle seg litt mindre ensom.

Men han gjorde ikke det.

– Jeg er ikke helt sikker.

– Unnskyld?

– Jeg traff noen på kirkegården i dag, og … altså … noen som …

– Grens?

– Ja?

– Hvordan går det?

– Hvordan … hva da?

– Du er blek. Virker oppjaget, forvirret. Til og med – om du unnskylder at jeg sier det, jeg tenkte på det allerede da du kom – nesten desorientert. Går det bra med deg? Det ser ikke ut som det går så bra.

Hun lente seg fram, forventet et svar.

– Jeg … ble nok litt svimmel bare. På kirkegården.

– Svimmel?

Han begynte å gå, tråklet seg tilbake gjennom et rom fullt av flyttekasser og bebodd av en som var like redd for å knytte seg til noe, som han selv var for å bryte seg løs.

– Jeg hadde en … ubehagelig opplevelse, som hører sammen med en tidligere ubehagelig opplevelse. Det var alt.

Han nærmet seg døren, hun så etter ham og anstrengte seg for å høre det som mer og mer lød som mumling.

– Barnet på kirkegården, det gikk mer innpå meg enn jeg … alltid små barn, særlig små jenter, jeg vet ikke hvorfor, og …

Kriminalinspektøren nesten vaklet ut i gangen, og hun hørte ham ikke lenger. Hun reiste seg, fulgte etter. Han hadde nådd fram til kaffemaskinen, og denne gangen skulle han virkelig stoppe og ta seg to kopper, da stemmen nådde ham.

– Grens – du så aldri på den andre, eller hva?

Elisa Cuesta hadde ropt fra døråpningen til kontoret sitt.

– Den andre?

– Etterforskningen. Av saken med hun som også var fire år. Og som også ble et mysterium.

Kollegaen som manglet et tydelig ansikt, ble enda mer diffus noen dører unna.

– Jenta som forsvant samme dag – og heller aldri ble funnet. Hverken død eller levende.