Nadia Hashimi

Der himmelen lyser

Oversatt av Elisabet W. Middelthon

Nadia Hashimi

Der himmelen lyser

Oversatt av Elisabet W. Middelthon

Også av Nadia Hashimi

Et hus uten vinduer

Når månen står lavt

Perlen som sprengte skjellet

Til Amin, min evige flamme

Prolog

Eldre sivilisasjoner ligger begravd under lag med jord og nytt liv, og akkurat slik har min historie vært skjult for meg – helt til nå. Men vi mennesker insisterer på å grave i fortiden, å studere levninger fra en forgangen tid og lar oss begeistre over hvor enkle disse utdødde skapningene var. Vi stiller ut beviset på vår overlegenhet i glassmontre i imponerende bygninger, som noen ganger befinner på motsatt side av jordkloden.

I London så jeg Partenonfrisen som ble flyttet fra Akropolis, Gweagal-skjoldet som ble stjålet fra aboriginene i Australia, og den strålende indiske Koh-i-Noor-diamanten. Koh-i-Noor betyr Det skinnende fjell på min barndoms språk, et navn som skjuler diamantens mørke historie.

Men jeg kan ikke være altfor kritisk. Ikke når jeg har min egen stjålne skatt i en eske langt fra stedet der den ble gravd ut. Hele historien om hvordan den ble min, har jeg aldri fortalt til noen, ikke til henne som hjalp meg å flykte fra et land som sto i brann, heller ikke til kvinnen som oppdro meg som amerikaner, heller ikke til mannen jeg nesten elsket.

Hadde det ikke vært for dagen da mitt begravde liv dukket uanmeldt opp, kunne jeg ha holdt den skjult for bestandig. Og kanskje hadde jeg ikke stilt de spørsmålene jeg hadde måttet fortrenge for å bevare mitt tilsynelatende normale liv.

Hva er du? er jeg blitt spurt når jeg betaler for kaffe, når jeg henter en bok på biblioteket, når jeg forklarer dagens siste pasient hvordan jeg skal fjerne svulsten som vokser i ham. Det er som om jeg er en art, ikke en person. Folk foreslår forskjellige nasjonaliteter og følger med for å se om det er en som fester seg: gresk, italiensk, libanesisk, argentinsk, østeuropeer. Jeg har behersket kunsten å skifte samtaleemne, å skjule hva jeg er og hvem jeg er med en halvsannhet, med en adopsjonsfortelling. Jeg trykker på en sporveksler som leder spørsmålene deres bort fra ammunisjonskasser og strømmer av medlidenhet, og beholder det første og eneste fredelige tiåret i mitt liv for meg selv.

Men historien vil alltid klatre seg opp av graven. Den lar seg ikke kue av noen, selv ikke av historiens uskyldigste overlevere. Den insister på å bli fortalt.

Det var en gang en liten pike med fløyelsbånd i håret som krøp sammen dypt nede i kjelleren i et palass. Der lå hun bak ubrukt kjøkkenredskap og kasser fylt med skatter fra en forgangen tid. Hver gang hun skalv av trang til å skrike, satte hun tennene i den myke underarmen. Hun visste bare at hun måtte være helt stille, og hun ba om at ingen ville høre det svake ekkoet av sangen som faren pleide å synge når han fant henne våken lenge etter sengetid.

Når jeg slumrer, er du våken

Jeg er naiv, men du er alltid klok

Hun tryglet farens stemme om å være stille for ikke å skrike ut i mørket.

Mange meter over henne gikk soldater omkring i labyrinten av korridorer, noen høytidsstemte og andre mindre alvorlige. Veggene ble merket med røde flekker – revolusjonens fingeravtrykk. En general som så seg selv som president, satte seg i en luksuriøs viktoriansk sofa og fulgte utskjæringene i de lakkerte armlenene med fingeren. Brystet bevet ved tanken på at folk snart kom til å verdsette valgene han i kveld hadde tatt til beste for alle. Han reiste seg og gikk tvers over et håndknyttet, burgunderfarget teppe med et motiv av delikate, hvite blomster som slynget seg omkring et elefantfotmønster. Han sjekket sålen på den venstre støvelen, så den høyre. Men han hadde ikke behøvd å engste seg. Et afghansk teppe skjuler – kanskje med hensikt – blod like godt som te.

Byen lå som en glorie rundt palasset og ventet på en kunngjøring fra presidenten der han forklarte Sukhoi-flyene på himmelen og lyden av skudd. Amerikanske diplomater stasjonert i Kabul, noen lett beruset, lurte på hva det var for en merkelig konflikt som rammet deres fredelige og eksotiske utenriksstasjon. En sølvhåret, amerikansk kvinne sjanglet etter å ha røkt en kort og tykk sigarett som hun hadde kjøpt fra et hippie-par, og hun forsøkte å ta på papirflyene som fløy høyt over henne. Og som amerikanere flest klappet hun for det sprakende fyrverkeriet.

Den lille piken i palasset visste med brutal sikkerhet at aldri hadde noe barn følt seg mer alene.

Den natten falt kjemper. Et svimlende tomrom svelget alt som en gang hadde vært. Men den skjelvende lille piken kunne ikke bukke under. Hun ville være tapper fordi faren hadde en gang fortalt henne at verden bodde inni henne. At knoklene hennes var laget av fjell. At elvene strømmet gjennom blodårene hennes. At hjerteslagene var lyden av tusen trampende hestehover. At øynene hennes glitret med lyset fra en himmel besatt med stjerner.

Jeg er den piken, og dette er min historie.

DEL 1

April 1978

Kapittel 1

En lang rekke med biler kjørte inn på den runde oppkjørselen foran palasset, og de forsvant en etter en etter hvert som motorene og frontlysene ble slått av. Jeg så silhuetter dukke opp og nærme seg palassets hovedinngang.

«Neelab, de er her,» hvisket jeg.

«Hvor mange biler?»

«Kanskje femten. Det er for mørkt ute. Vanskelig å si.»

«Vi blir nødt til å dra snart,» sa Neelab advarende.

Mor må også ha sett bilene komme. Stemmen hennes gjenlød nede i hallen. Palasset summet som det pleide ved de spesielle anledningene da de praktfulleste værelsene ble fylt med de mest betydningsfulle gjestene.

«Sitara! Hvor er du?»

Jeg klarte ikke å skjule skuffelsen. Jeg så på Neelab som satt på gulvet med knærne trukket inntil brystet. Lampelyset kastet et gult skinn over kinnene hennes.

«Men det er helg,» klaget jeg.

«De vil ha alle barna i seng når de åpner kassen i etasjen under,» sa Neelab og gjentok det moren hadde fortalt henne. «Du kan like godt gå før hun finner deg.»

Men overgivelse hadde aldri vært min stil.

«Hva med deg? Jeg vedder på at moren din leter etter deg også.»

Neelab ristet på hodet.

«Absolutt ikke. Jeg er en ung kvinne nå. Reglene er forandret.»

Dette syntes jeg var morsomt. «Du er bare så vidt ett år eldre enn meg. Og du må gå med høyhælte sko for å se meg i øynene.»

«Bare ert meg, men hvis jeg ville, så kunne jeg kle meg i kjole og være sammen med dem der nede, og ingen ville reagere på det,» erklærte Neelab og la armene i kors over brystet. Jeg elsket henne for høyt til å påpeke hvor flatt det brystet fremdeles var.

«Er Neelab sammen med deg?» ropte mor, som om hun hadde glemt at Neelab og jeg hadde vært uadskillelige siden jeg lærte å gå. «Det er over sengetid for henne også.»

Neelab unngikk blikket mitt. Hun hatet å ta feil nesten like mye som jeg frydet meg over å ha rett.

Min bestevenninne og jeg hadde gjemt oss i presidentbiblioteket for at jeg kunne bla i en tekst jeg hadde oppdaget forrige uke. Boken om fiksstjerner var skrevet for tusen år siden av en astronom som het al-Sufi. Akkurat som meg var han blitt fascinert av stjernebilder, historier skrevet med lysets penn. Jeg hadde trukket for fløyelsgardinene for å kunne sammenligne stjernebildene på boksiden med stjernehimmelen. Jeg fant dem en etter en, og jeg frydet meg over at tiden ikke hadde stjålet en eneste flimrende juvel.

«Jeg er her, Madar,» svarte jeg og kikket på sidene som lå utbredt foran meg. Al-Sufi hadde tegnet den buktende halen til Draco, en tvetunget drage som la seg om Lille bjørn. Jeg hadde lest det, men hadde ikke fått det bekreftet ved egen observasjon, at den kunne ses hele året fra Kabuls del av verden.

Våre måneder har navn etter stjernebilder, og snart ville det være måneden til Saur, eller Taurus. Jeg trakk linjer mellom stjernene og så tyrens sverdlignende horn skjære gjennom himmelen. Hårene reiste seg på ryggen når jeg så for meg at det kjempestore beistet hoppet ned fra himmelen og galopperte gjennom landet.

Mor stakk hodet inn fra den franske døren i biblioteket.

«Der er dere. Det begynner å bli sent, jenter,» skjente hun forsiktig. «Sitara, jeg vil at du skal være hos broren din når jeg går ned. Det er snart middag, og det vil ta seg dårlig ut om jeg ikke er der sammen med din far.»

«Men Kaka Daoud sa at vi kunne …»

Mannen jeg kalte onkel Daoud var Neelabs bestefar. De siste fem år hadde han tilfeldigvis også vært Afghanistans president, og han ga oss nesten ubegrenset adgang til presidentbiblioteket med sine uimotståelige bokhyller fra gulv til tak.

Det var faktisk ingen familiære bånd mellom min far og president Daoud, men familiene våre var så nære at Neelab og jeg ble oppdradd som kusiner. Min far var den rådgiveren som presidenten stolte mest på. Vi overnattet ofte i palasset, særlig når presidenten var vert for arrangementer på kveldstid. Da pleide Neelab og jeg å finne oss et skjulested i palasset der vi pratet til vi falt i søvn med lyden av musikk strømmende inn fra hagen. Vi utvekslet hemmeligheter som knyttet oss til hverandre mer enn blod ville ha gjort. Neelab visste at jeg hadde tatt en av mors perleringer og byttet den med en klassevenn mot en dukke med øyelokk som åpnet og lukket seg. Og bare jeg visste at general Jamshids kvisete sønn hadde skrevet et kjærlighetsdikt til Neelab på et linjert skrivebokark.

I årenes løp hadde Neelab, broren Rostam og jeg utforsket hver kvadratmeter i Arg, som var navnet på presidentpalasset. Vi pleide å gå langs den ytre muren og se for oss historiske hendelser som vi iscenesatte oss selv i. Når Neelab og jeg avfyrte imaginære kuler fra fingertuppene, ga Rostam seg ut for å være en inntrenger som tok seg over en vollgrav som nå var fylt med grønt gress.

Vi manet frem de silkeaktige stemmene til kongens konkubiner i bygningen som en gang var et harem, for så å marsjere med høye knær og militær hilsen inn i et bygg som hadde vært brukt som soldatbrakke. Rostam leste historier om Djengis Khans erobringer i dette landet, mens vi satt i et tomt kanontårn og fulgte de taggete fjellene som voktet Kabul som borgmurer med blikket.

Hvis vi kunne ha forflyttet oss i tid, ville vi ha besøkt hvert eneste tiår i Args historie for å se hvor nøyaktig vi hadde klart å gjenskape signering av traktater, avtalebrudd, den stadige kampen for å gjøre landet uavhengig fra fremmede inntrengere.

Vi satt en dag blant noen trær i frukthagen med en av Bobas historiebøker. Rostam betraktet meg mens jeg bladde gjennom den på let etter en konflikt eller en periode som vi hadde til gode å oppføre.

«Den som skrev dette, må ha gått gjennom livet med bind for øynene!» sa jeg idet jeg smelte boken igjen og så etter forfatterens navn på bokryggen.

«Valgte du feil bok?» spurte Rostam med hevede øyebryn. Neelab hadde ligget på gresset med det ene benet over det andre. Hun rullet seg over på siden og hvilte hodet i hånden.

«Tenk på alle menneskene i palasset,» sa jeg og pekte på de storslagne bygningene lenger borte. «Er det bare menn der inne? Eller i Kabul?»

«Hva er det du mener?» spurte Rostam.

«Det finnes ingen kvinner i boken,» sa Neelab, og hun hadde glede av å forklare sin eldre bror noe så innlysende.

«Vær litt rimelig, da. Ikke skyld på boken,» sa Rostam. «Menn er konger og rådgivere, soldater og oppdagelsesreisende. De tar beslutninger og gjennomfører planer og skaper historie. Bøker er opptegnelser av hendelsene. Dere husker at jeg valgte britenes nederlag i 1842 i forrige uke? Begge dere to måtte spille mannsroller, ellers ville dere ikke hatt noen rolle i det hele tatt.»

Det var en av de beste forestillingene våre, fordi vi gjenopptok ikke bare selve hendelsen, det at afghanerne drev britene og sepoyene ut av landet. Vi gjenskapte teselskapene og Shakespeares skuespill som de britiske offiserene og konene deres fremførte rett før kampene begynte. Vi brukte alle de engelske ordene vi hadde lært av privatlærerne våre.

«Sitara vil forklare deg det nå,» sa Neelab idet hun rettet på den imaginære flosshatten og stolpret langs buskkrattet. Hun etterlignet det tykkfalne, bebrillede britiske sendebudet som ønsket å kolonisere Afghanistan.

«Rostam,» sa jeg med en overarbeidet lærers utålmodighet, «en britisk dikter advarte soldatene og sa at det var bedre å dø enn å møte afghanske kvinners vrede. Hvis du tror at kvinner ikke kan kjempe, har du gresskarfrø i hjernen.»

Rostam unnskyldte seg ikke, men han ble heller ikke fornærmet. Men jeg visste at han hadde hørt meg, for etter det utelot han aldri kvinner fra historien.

«Du kan gå tilbake til biblioteket i morgen,» sa min mor. «Men dette er en viktig kveld, og jeg trenger din hjelp. Faheem har vært redd for å sove alene i det siste. Du vil vel ikke at han skal våkne opp og oppdage at han er alene?»

«Det er ikke rettferdig. Jeg må alltid passe på ham,» protesterte jeg.

«Ikke noe å klage over. Jeg ville mye heller ha passet lille Faheem enn å ha Rostam til å passe på meg,» sa Neelab med et skuldertrekk.

Nå som Rostam hadde fylt tretten, ønsket han ikke at noen skulle se ham leke med jenter. Det passet min mor ypperlig, for enkelte ville snart tillegge tiden vi tilbrakte sammen større betydning, uten å tenke på at vi hadde vært lekekamerater hele livet.

Neelab kunne til og med foreslå at hun og jeg kunne bli søstre på ordentlig, dersom jeg bare orket å gifte meg med broren hennes. Jeg mislikte at hun kom med slike bemerkninger, men mest fordi jeg hadde begynt å se litt annerledes på Rostam. Han oppførte seg ikke som et barn lenger. Jeg savnet å være sammen med ham, og jeg lurte på om det betydde at jeg likte ham bedre enn jeg burde. Selv om jeg delte hver eneste lille tanke med Neelab, holdt jeg denne for meg selv.

«Piker, piker,» sa Madar bebreidende.

Jeg løsnet gardinet fra duskbåndet som samlet gardinet, sukket høyt nok til at hun kunne høre det, og skjøv den arabiske boken tilbake på plass mellom andre bøker på dari, engelsk og kyrillisk. Jeg skjønte hvor grusomt det var å bli grepet av frykt, selv om den var irrasjonell. Min frykt for mørke førte meg til glitrende stjerner.

«Jeg har problemer med å holde øynene åpne uansett,» sa Neelab. «Sov godt, Sitara. God natt, tante.»

«God natt, Neelab. Hvil deg. Sitara kommer til å lete etter deg grytidlig i morgen.»

Neelab la armene om mor og klemte henne før hun forsvant inn i hallen.

Jeg snudde meg bort for at Neelab ikke skulle avsløre oss med et lurt smil. Så snart hun hadde gått, vendte mor oppmerksomheten mot meg.

«La oss skynde oss. Du vet at Kaka Daoud ikke klarer seg uten hjelp fra din far,» hvisket hun konspiratorisk.

«Og Baba kan ikke klare seg uten din hjelp. Kanskje burde du også få et kontor ved siden av Kaka Daoud.»

Mor smilte strålende, det smilet som var prikken over i-en ved den elegante skikkelsen. Hun var kledd i marineblå kjole med belte om den slanke midjen. Kjolen dekket knærne, og ved håndleddet skrådde ermene ut. Min far hadde kjøpt stoffet, en delikat brokade, under sin siste reise til Libanon. Mønsteret var mors eget, men sømmen var utført av de samme syerskene som hadde sydd bryllupskjolen og alle hennes andre kjoler. Hun hadde komplettert antrekket med høyhælte, gylne slingback-sko og et enkelt halskjede, en kalligrafi av Allah i atten karat gull. Håret var tvunnet bakover og festet på hodet for å legge til ekstra høyde. Jeg tok på ansiktet hennes og beundret hvordan de nøttebrune øynene skinte under den svarte eyelineren hun brukte på øyelokkene. Var det misunnelse, forfengelighet eller bare overveldende kjærlighet å ønske å være like vakker som sin mor?

«Hva er det, Sitara?» spurte mor. Hun glattet på håret og avslørte et snev av usikkerhet. «Er noe galt?»

«Nei, Madar-jan. Ingenting. Jeg tenkte bare.»

«På hva da?» spurte hun.

Jeg kysset mor lett på kinnet. Ifølge min far sier Koranen at himmelen ligger ved mødrenes føtter. Jeg streifet omkring i palasset med mor som ankerfeste i tilværelsen.

«Når skal vi dra hjem?» Jeg savnet morgenstundene da Faheem og jeg satt i pysjamas på fanget til foreldrene våre og ble dullet med. Vi kom til palasset for ofte til å føle oss som gjester, men rommet her føltes ikke som hjemme likevel. «Jeg tror Faheem begynner å lengte hjem.»

«Når helgen er over,» forsikret mor. «Din far har vært så opptatt med møter de siste ukene, men det vil snart bli bedre.»

«Er det veldig vanskelig?» spurte jeg. Møtene var blitt lengre og lengre i lang tid. Så ble de veldig korte, og noen sluttet med en slengt dør og trampeskritt i hallen.

Mor tok ansiktet mitt mellom hendene sine.

«Alt kommer til å bli bra. I kveld skal vi feire landets fortid med mennesker som er viktige for landets fremtid.»

«Kommer russerne til å være her?»

«Og også amerikanerne, inderne og franskmennene. Og kanskje flere.»

«Men lærerne fortalte at amerikanerne og russerne misliker hverandre. Kommer det ikke til å bli slåssing?»

«Nei, vennen min,» sa mor og glattet håret mitt. «Mat og kunst er dyktige fredsmeklere. Og dessuten burde de vite bedre enn å yppe til strid i hjemmet vårt. Våre folk har sett nok. Omsider får vi den freden vi fortjener.»

Jeg kjente historien hun refererte til. Jeg kunne gjengi Afghanistans rekord i å bekjempe angripere, og jeg visste at ethvert vaktskifte medførte stor uro. De fleste jeg kjente, beundret president Daoud Khan. Men i en av de offentlige parkene hørte jeg forleden en mann som sang en populær vise. Han hadde erstattet versene med noe som plaget meg og festet seg med rimets insisterende kraft:

Min bror ble martyr i ditt mørke slott,

Sov ikke for godt, kjære president, sov ikke for godt.

«Kanskje jeg skulle delta? Jeg kunne skrive om det for avisen,» foreslo jeg med min fornuftigste stemme.

Mor laget trutmunn.

I slutten av forrige skoleår hadde rektoren vår kunngjort en skrivekonkurranse for åttende klasse.

Hvordan kan Afghanistan best feire landets uavhengighetsdag?

Selv om jeg bare gikk i fjerde klasse og ikke var særlig flink til å skrive, summet det i hodet mitt fra diskusjoner med foreldrene mine ved middagsbordet om de tre gangene afghanerne hadde måttet bekjempe engelskmennene. Jeg skrev en stil som begynte med et vers av Rudyard Kipling, den britiske dikteren.

Når du ligger såret på den afghanske slagmarken

Og kvinnene kommer for å gjøre slutt på de siste

Bare grip geværet og blås ut hjernen

Og gå til din Gud som en soldat.

Jeg forklarte at verden leste Kiplings dikt og oppfattet afghanske kvinner som slaktere, men disse kvinnene forsvarte hjemmet og familien fra inntrengere. Afghanere kunne best feire uavhengighetsdagen ved å skrive ned sin historie med egne ord.

Jeg hadde puttet den forsiktige besvarelsen min i rektorens posthylle. På siste skoledag kalte han meg inn på kontoret. Jeg var livredd for at en av lærerne hadde klaget over at jeg dagdrømte eller hadde stygg håndskrift.

Sitara, be dine foreldre kjøpe torsdagsavisen. Stilen din vant konkurransen og kommer i avisen.

Far kom hjem med et halvt dusin aviser, og foreldrene mine var stolte over å se navnet mitt på trykk. President Daoud spøkte til og med og sa at jeg kunne få plass i regjeringen før jeg var ferdig med skolen.

«Det er altfor sent å være oppe for deg,» sa mor. «Be din far om en personlig oppdatering en annen dag. Det vil han helt sikkert gå med på.»

Jeg hørte på stemmen at hun ikke ville la seg overtale.

«Jeg er uansett altfor trett. Bare gå og ha det hyggelig. Jeg skal bli hos Faheem.»

Mor lukket dørene til biblioteket og fulgte meg til gjesterommet på den andre siden av hallen; et værelse jeg kunne finne med bind for øynene fra alle steder, uansett hvor, i palasset. Jeg kunne tapetmønsteret utenat, også der tapetet begynte å løsne i hjørnene. Jeg visste hvor mange lyspærer det var i hver lysekrone, og hvilke vinduer som kunne åpnes for å få inn en deilig bris.

Vårt eget hjem på den andre siden av Kabul-elven var en brøkdel av palasset i størrelse, men varmere på alle vesentlige måter. Jeg delte soveværelse med broren min, en ordning som passet meg bra. Siden jeg var sju år eldre enn ham, var jeg vanligvis ansvarlig for ham når Madar var opptatt på kjøkkenet eller med gjester.

Jeg skiftet til pysjamasen som mor hadde lagt frem til meg. Faheems lille fot banket mot madrassen med jevn, nervøs rytme. Jeg la meg ned på den lave sengen og kysset ham i tinningen, trakk sengeteppet over skulderen og lå med ansiktet vendt mot Faheem. Bena ble rolige og pusten jevn.

«Sov godt, barna mine.»

«God natt, Madar-jan.»

Jeg lot som jeg gjespet, men var forsiktig med å ikke overdrive. Jeg lyttet til den svinnende klikkelyden av skohælene og så for meg at hun beveget seg bortover korridoren, forbi fars kontor og Kaka Daouds kontor. Presidentens bolig lå i tredje etasje på motsatt side. Det var der Neelab sov, så det var liten sjanse for å støte på henne midt på natten.

Før hun forlot rommet, hørte jeg mor hviske lavt et ord til takk – shukur.

Mor var bestandig takknemlig. Folk som hadde lidd, var vanligvis det. Da mine foreldre giftet seg, var far en av atten studenter som fikk stipend for å studere teknologi i Oklahoma i De forente stater. En håndfull universiteter ønsket afghanere som studenter i ingeniør- og jordbruksfag, for at de kunne dra tilbake og bygge dammer og byer i Afghanistan i samarbeid med amerikanske selskap.

Jeg skulle gjerne visst mer om Oklahoma, men de snakket aldri mye om tiden der. Jeg visste bare at landet var så flatt at de trodde solen ble værende i horisonten. Veiene så ut til å strekke seg i det uendelige, og byen virket stor nok til å kunne svelge hele Kabul. Selv om bare noen få av folkene de møtte i byen, ville ha funnet Afghanistan på kartet, var de vennlige. En nabo ønsket dem velkommen med en pai og hermetiske svinepølser som far ga videre til en amerikansk studiekamerat. Far engasjerte seg i studiene, fast bestemt på å bli til nytte for Afghanistan i fremtiden. Selv om min mor ikke var der for å studere, lærte hun seg å kjøre bil. Ved å følge kurs på biblioteket og ved å se TV-show og gjenta høyt det som ble sagt, lærte hun å snakke engelsk flytende.

Hun fødte også min søster som levde og døde før jeg tok mitt første åndedrag. Alt jeg visste om søsteren min fikk plass i hånden min: et fotografi av min mor som holder henne svøpt i et teppe, og et der hun sitter støttet på fars kne, en amerikansk fødselsattest og et perlebesatt sølvarmbånd med amulett til beskyttelse mot onde makter.

Men amuletten klarte ikke å beskytte henne. Kort etter at foreldrene mine vendte tilbake til Afghanistan og presenterte min søster for pludrende tanter og onkler, fikk hun en uhelbredelig feber. Hun døde i løpet av noen få dager, og mine foreldre satt igjen med tomme armer og hjertesorg.

Jeg skulle ønske at jeg kunne ha sett mine to døtre ved siden av hverandre, sa Boba av og til. Men hun vil alltid være i tankene mine. Jeg har valgt en stjerne på nattehimmelen, og ser for meg at den er henne, at hun er et evig lys på himmelen.

Med en slags magi som jeg som barn ikke helt fattet, omgjorde mine foreldre sin sorg til takknemlighet. Jeg visste at mor tenkte på min avdøde søster når hun så Faheem legge seg tett inntil meg. Hun ble aldri trett av å fortelle oss at vi var den største trøst Gud kunne ha gitt henne. Som det barn jeg var, oppfattet jeg det som at vi hadde lidd vår dose med tragedie.

Da jeg var ti år gammel, krøllet jeg meg ikke lenger sammen i fars armer eller ba om kyss fra mor for hvert skrubbsår like ofte som året før. Jeg søkte ikke deres kjærlighet, og trodde at den, akkurat som ørkensanden, fantes i uendelige mengder.

Kapittel 2

Da jeg ikke lenger kunne høre lyden av mors fottrinn, tok jeg hånden ut fra sengeteppet og kilte Faheem på nesen. Han rørte seg ikke. Jeg trakk lakenet til side og satte først den ene foten, så den andre, på gulvet. Faheem våknet ikke, selv ikke da jeg listet meg på tå over rommet og gled ut gjennom døren. Jeg gikk forbi biblioteket og rundet hjørnet i hallen der lyden av klirrende aluminiumsgryter og lokk ble sterkere. Til venstre for meg var det en trapp som førte til den nederste delen av et travelt kjøkken. Der gjorde palassets ansatte seg klare til å servere middag til de prominente gjestene. Jeg fortsatte bortover hallen som var svakt opplyst av små lampetter.

Jeg stivnet til ved lyden av fottrinn som nærmet seg. Jeg holdt pusten og lyttet. Jeg hørte noe som lignet lyden av en dør som ble lukket, i den andre enden av hallen. Da jeg var sikker på at ingen fottrinn nærmet seg, satte jeg den ene foten foran den andre med hælen først. Jeg hadde ikke tatt tre skritt før jeg ventet igjen.

Denne gangen var jeg sikker på at jeg hadde hørt noe.

Jeg presset ryggen mot veggen og så til venstre og høyre, allerede klar over at det var ingen steder å skjule seg her. Hjertet banket høylytt.

Jeg flyttet meg sakte og forsiktig videre til jeg nådde en rund nisje. Et halvmåneformet bord med brodert silkeduk var skjøvet inn i nisjen. På bordet sto det en blekgrønn onyksvase.

Jeg ventet og vurderte sjansen for å støte på noen hvis jeg gjorde et fremstøt til enden av hallen.

Da var det jeg kjente at noen – eller noe – grep meg om ankelen. Jeg gispet og falt fremover. Armen kom borti bordet og dempet fallet. Jeg veltet meg over på ryggen og så vasen vakle faretruende på bordkanten før den roet seg. Lettet så jeg meg til venstre.

«Neelab!»

Neelab satt sammenkrøpet mellom bordbena med stort og ertende smil. Hun trakk bordduken til side.

«Din lille snik!» hveste jeg. «Du drepte meg nesten.»

«Det lurer fare over alt,» hvisket Neelab illevarslende. Hun krøp langsomt ut fra sitt hemmelige gjemmested og strekte de lange og ulenkelige lemmene.

Jeg tilga henne for å ha skremt meg og svor på å finne et enda bedre skjulested for vår neste runde. Vi krøp stille til enden av hallen. En vindeltrapp førte ned til bankettrommet i etasjen under, og like ved siden av den buede inngangen var det en serveringsstasjon. Med ryggen presset mot veggen i den mørke trappen, kunne vi være ute av syne og fremdeles ha en ganske god utsikt til begivenhetene.

På serveringsstasjonen sto det flasker som jeg visste ikke var ment for barn. Far tok seg en drink en gang iblant. Det så ut til å gjøre ham mer leken, og da kunne han finne på å krype rundt på gulvet med Faheem og meg. Men jeg hadde også sett at noen av vennene hans ble fryktelig sinte etter noen glass. I et selskap for to måneder siden hadde en general skjent på meg fordi jeg ikke hilste ærbødig nok på ham. Da jeg så ham kaste opp i buskene senere den kvelden, løp jeg ovenpå der alle barna var samlet, og jeg vekket til og med de som hadde sovnet. Jeg fikk dem med meg ut ved å love dem russisk sjokolade hvis de hjalp meg med å overraske en general som trengte oppmuntring. Mannen sto fremdeles krumbøyd med et lommetørkle over munnen da den lille gjengen jeg hadde samlet, hilste ham med høye tilrop og hender løftet mot pannen.

Far bare lot som om han irettesatte meg for det.

Jeg fikk øye på mor i den andre enden av værelset. Hun sto sammen med Neelabs mor og bestemor, førstedamen, og snakket med noen utenlandske kvinner. De kunne ha posert for et motemagasin der de sto med sine små vesker pertentlig under armen, foldeskjørt til rett under kneet og hårspenner av skilpaddeskall. Jeg fortsatte å se meg om i rommet.

«Jeg ser bestefaren din,» hvisket jeg. «Men hvor er kassen?»

Kassen ville helt sikkert ikke være langt borte fra presidenten. Jeg holdt blikket festet på Kaka Daoud, som sto under et bredt gobeleng som viste buzkashi-spillere til hest. Hestene, muskuløse med store blodårer, så ut som om de kunne hoppe rett ut av teppet. Spillere kledd i saueskinnsfrakker strekte hendene mot bakken for å få tak i geitekadaveret og skåre poeng. En spiller med pisk mellom tennene holdt skrotten i den ene hånden og tømmene i den andre.

Presidenten, en kraftig mann med høy panne, var kledd i en enkel, svart dress. Han så ut til å se ned i gulvet med rynket panne mens han lyttet til en offiser jeg ikke gjenkjente. Offiseren, i olivenfarget jakke med messingknapper, så nervøs ut. Han beveget hendene nervøst når han snakket, og la en hånd på presidentens arm.

Jeg hadde ikke lagt merke til at min far nærmet seg dem, men plutselig var han der og lente seg frem for å hviske noe til Daoud Khan. Far nikket høflig til offiseren og førte presidenten bort til en russer med høy rang. Fars slanke skikkelse fikk presidentens mage til å virke mer fremtredende, og jeg ønsket at presidenten i hvert fall kunne rette ryggen.

Far sa noe som fikk russeren til å snu seg, slik at begge menn sto med ryggen til resten av rommet. Jeg kunne bare se litt av ansiktene deres. Den stive holdningen og de fastplantede bena minnet meg om porselensdukker.

Gruppen oppløstes med håndtrykk og dystre ansikter. Far fulgte den russiske mannen med øynene da han gikk forbi raden med fristende retter og forlot rommet. Jeg ante ikke hva mennene hadde diskutert. Jeg var mer opptatt av å se hvordan far alltid så ut til å regissere mennesker og tanker med et meningsfullt blikk, et hevet øyenbryn, banking med en finger – og han var ikke president engang.

Når vi var hjemme hos oss selv, når han bare var faren vår, brukte han kjælenavn og kalte meg juvelen sin, dukken og sommerfuglen sin. Da jeg ble for stor til å ride ranke, spanderte han fremdeles iskrem på meg. Han kom tilbake fra utlandet med presanger – matrosjka-dukker fra Kyiv, et smykkeskrin i sandeltre fra Delhi, en håndmalt bolle fra Istanbul – som ga meg stor lyst til å se denne vide verden med egne øyne. Til Faheem, som fremdeles var for ung til å forstå hvorfor Boba var borte en hel uke om gangen, hadde han kjøpt en plastrevolver og et modellfly. Det beste var at han tok seg tid til å pakke gavene inn i avispapir; noe som ga oss noen ekstra sekunder med deilig forventning.

Kanskje det var derfor jeg merket at stemningen endret seg i etasjen under. Jeg la merke til at flere gjester hadde samlet seg rundt et høyt marmorbord midt i rommet. De strekte hals og lyttet.

«Kassen,» sa jeg.

Neelab nikket enig.

Noen banket med en gaffel på et glass, og samtalen stilnet. President Daoud så på en trekasse som var plassert på bordet. Russeren som han hadde snakket med tidligere, spredte ut armene mot gjestene og ba dem gjøre plass. Folk fulgte oppfordringen og tok et halvt skritt tilbake.

«Vi har ventet så lenge på dette øyeblikket,» uttalte en skallet mann.

«Hvilken minister er det?» spurte Neelab.

«Han er fra Departementet for Veldig Viktige Saker,» sa jeg.

«Akkurat – han som vil ta seg av straffen når du kommer i trøbbel i kveld,» svarte hun. Så begynte ministeren å snakke.

«Her er utvalgte eksempler på de skatter som er gravd ut i den historiske byen Ai-Khanoum i løpet av de tolv siste år. Mine venner, tenk at en stor sivilisasjon ble funnet under lag med jord! I kveld sender vi en stor takk til russerne og franskmennene for at de har gitt oss denne historien tilbake. I kveld møter Afghanistans fremtid sin storslagne fortid.»

Ai-Khanoum lå nord i landet og var et av de ytterste områdene i et fordums gresk kongerike. Jeg hadde lest så mye om stjernebilder og myter forbundet med greske guder, at jeg hadde fått Neelab interessert i det også. Vi forsøkte å gjette hvilke skatter som kunne ha blitt igjen der for mange århundrer siden.

Rommet gjenlød av høflig applaus, klinking med glass og bifallende lyder fra sigarettrøykende gjester.

Ministeren tok opp et brekkjern som var plassert ved siden av kassen, og overleverte det til russeren.

«Endelig!» sa Neelab og klemte armen min varsomt. Vi hadde ventet en måned på at denne kassen skulle komme, og så enda en uke på at disse tretti menneskene – en blanding av afghanere, franskmenn, russere og amerikanere – skulle samles for å avdekke det som lå inni. Min mor og far sto nå ved siden av hverandre og snakket med utlendinger som jeg ikke gjenkjente.

«Jeg vedder på at de trekker ut en statue av en okse. Tyren, ikke sant? Eller hva var det du fant i dag, en drage?» hvisket Neelab.

«Hyss! Jeg kan ikke høre hva russeren sier.»

Russeren snakket på haltende dari med så tjukk aksent at jeg knapt skjønte hva han sa.

«… disse gjenstandene fra det gamle Afghanistan … et nytt hjem i Kabul-museet … alt som er igjen av en sivilisasjon …»

Det hørtes en anerkjennende mumling, og jeg lente meg tilbake med korslagte armer. Hvordan kunne et kongerike som var i stand til å opprette byer i land langt borte, bli redusert til noen få nipsgjenstander i en kasse?

Jeg ønsket å se bedre.

Russeren løftet den fløyelsforede kassen inn i kretsen og åpnet den. Han trakk bort et firkantet tøystykke og holdt beholderen på skrå over hodet på gjestene, slik at alle kunne se innholdet. Da han snudde seg langsomt og gradvis til høyre, gled jeg nesten ned fra trappetrinnene i forsøket på å se bedre.

Det var en gullring innsatt med turkiser og granater. Edelstenene var nesten på størrelse med fingerneglene mine, og de kunne lett ses på avstand. Rommet summet av forundring.

«Mange århundrer … århundrer gammelt … baktrisk gull,» forklarte russeren. «Bevis på den lange historien mellom Hellas og Afghanistan.»

«Og på det enda lengre forholdet mellom kvinner og smykker!» hørtes det fra en jovial røst. Mor lo. Det var en festlig stemning. Til og med presidentens vanligvis så upåvirkelige ansikt var blitt mildere.

Russeren fortsatte å ta ut gjenstander fra kassen. Han holdt opp mynter, en benfigur og en liten skulptur. Min far og president Daoud trakk seg unna festlighetene og sto ved siden av hverandre under veggteppet med halvtomme glass i hendene.

Jeg kunne ikke ta blikket fra dem der de sto med ryggen til den vevde buzkashi-scenen. De to mennene som tårnet som fjell i min verden, virket plutselig ubetydelige under steilende hester og piskende ryttere, et stormløp klart til å angripe dette rommet.