Anna Bågstam

Stockholm psycho

Oversatt av Heidi Bern

1

Östermalm, Artillerigatan, fredag den 15. august 2014, klokken 06.07

«Men så ta den, da.»

Karin kjenner en dult i skulderen.

«Hei, Karin.»

En ny dult. Den får hele kroppen til å skake.

«Sett den på slumre, jeg orker ikke å stå opp.»

Karin forsøker å vifte bort Thomas uten å åpne øynene. Det trenger hun ikke. Hun vet nøyaktig hvordan han ser ut i ansiktet akkurat nå.

«Det er ikke vekkerklokken som ringer, det er telefonen. Det er Viktoria.»

Hun setter seg opp i sengen. Thomas stirrer på henne. Det askeblonde håret hans er bustete og står til alle kanter. Telefonen fortsetter å ringe.

«Klokken er sju minutter over seks. Litt av en tid å ringe folk på.»

Thomas trykker på svartasten og slenger telefonen unødig hardt bort til Karin, før han står opp. Jeg blir ikke akkurat mer forelsket i deg når du oppfører deg sånn, tenker hun og legger telefonen til øret.

«Hei, er det ikke litt vel tidlig?» Hun betrakter ryggen til Thomas idet han forsvinner ut av soverommet.

Viktoria pleier aldri ringe på denne tiden av døgnet, men det spiller ingen rolle når hun lar høre fra seg. En varm følelse sprer seg alltid i magen til Karin.

«Jeg vet det, men du må komme, det har skjedd noe.»

Viktoria hvisker i røret og lyder merkelig. Den varme følelsen forsvinner, Karin blir lysvåken og senker stemmen.

«Hva er det som har hendt?»

«Du må komme med en gang, det er noe veldig fælt, virkelig ille. Drit i alt, og bare kom.»

Karin har kjent Viktoria i nesten nitten år. Hun er hennes aller beste venninne. Likevel kan hun ikke helt avgjøre om Viktoria er alvorlig eller om hun bare tuller, men det er uansett ikke særlig morsomt.

«Du er vel ikke full?»

«Nei, jeg tuller ikke, ta en drosje og ikke si noe til Thomas om at du skal til meg.»

«Men han –»

«Da bare finner du på noe, ok?»

«Greit, jeg sender deg en melding når jeg sitter i drosjen.»

Karin legger fra seg telefonen. Hjertet slår hardere i brystet, og blodet pulserer i årene på halsen. Fra baderommet hører hun lyden av vann som spruter mot dusjkabinettet. Hun rasker til seg et par joggebukser og en hvit singlet fra øverst i kleshaugen som hun har slengt over lenestolen. Høylytt sang trenger igjennom badedøren. Nå begynner det, tenker Karin og trekker på seg klærne. Thomas synger alltid i dusjen. Han remjer og legger til sine egne tekstlinjer og synger på låter som ikke finnes. Det har pågått i de ti årene hun har kjent ham. Whitney Houstons låter er de som oftest blir offer for hans musikalske voldtekt, og han har alle platene hennes.

«Whitney Houstons tolkning av ʻI will always love you’ er en av de beste og sterkeste musikalske mesterverk som verden noensinne har opplevd,» pleier Thomas å si. «Den låta er så full av følelser.»

Det er bare det at når Thomas synger den, er den alt annet enn et mesterverk. Man blir riktignok berørt, men på en helt annen måte. Iblant tar han så voldsomt i at naboene banker i veggen.

Karin river det øverste laget av kleshaugen ned på gulvet. Hun finner ikke sokker. Gårsdagens pleier å ligge slengt der, men ikke i dag. Isteden drar hun ut den øverste kommodeskuffen og tar et par av sokkene til Thomas.

«Jeg stikker ut og løper en runde før jobben. Du behøver ikke å vente på meg, vi ses i kveld. Ikke glem på vi skal til Viktoria og Daniel på middag!» roper hun idet hun går forbi badedøren, selv om hun vet at Thomas neppe hører henne. Øyeblikket er inne for crescendoet. Hun vet akkurat hvor stemmen kommer til å sprekke, denne delen klarer han aldri. Karin stikker føttene i joggeskoene som står i gangen, og drar på seg en grå hettegenser og en boblevest som henger på kleshengeren.

«Ha det!» roper hun og lukker fort ytterdøren etter seg så ikke Thomas’ synging vekker naboene. Det blir stille. I trappeoppgangen stanser hun opp og sjekker at hun har fått med seg alt hun kunne komme til å trenge. Lommebok, mobil og nøkler. Det hender at Viktoria finner på sprø ting, men nå hørtes hun for alvor opprørt ut. Karin trekker pusten dypt og forsøker å presse luften enda dypere ned i magen. Hva er det som kan ha hendt?

Hun venter med å ringe etter drosje til hun har kommet ut på gaten. Gardinene er trukket for i vinduene på de velstelte bygningene fra århundreskiftet, og det er ikke et menneske å se. Det er det beste med Östermalm; det er sentralt, men uten folkeliv. Egentlig ikke det Karin ville ha valgt om hun hadde kunnet. Hun ville heller ha bodd på Söder, men det er ikke noe for Thomas i det hele tatt, og han eier denne leiligheten. Det vil si foreldrene hans.

Det har regnet kraftig i løpet av natten, og asfalten er blankskurt. Bilene som står parkert langs Artillerigatan, ser nyvasket ut. Thomas’ sølvfargede jeep skinner. Det er fristende å ta frem nøkkelen og forsiktig lage en ripe i lakken langs den ene siden. En gang når han fortjener det, kommer hun til å ripe den opp.

Det tar tre minutter før drosjen kommer. Hun setter seg inn i baksetet.

«Aktergatan, Sjöstan, kjør over Stadsgården, det kommer til å gå raskest.» Sjåføren protesterer ikke, han bare kjører.

Det lukter sigarettrøyk og gammel kaffe i bilen. Det kan virkelig ikke være bra å leve på denne måten, tenker Karin. Arbeide om natten, sitte stille mesteparten av tiden og spise søppelmat. Legge seg til helsefarlig bukfett, drikke mengder med kaffe og ta en sigg til. På den måten blir man ikke gammel.

Byen har ikke våknet til live enda. Det er ikke trafikk på Strandvägen. I rushtiden kan det ta en halvtime bare å kjøre den korte strekningen mellom Artillerigatan og Norrmalmstorg. Nå er det tomt på Norrmalmstorg, med unntak av to gatefeiere som er i ferd med å rydde opp restene etter nattens uteliv. Ingen av kafeene i Kungsträdgården har rukket å åpne. De surdeigsbakende IT-konsulentene i førtiårene har ennå ikke begynt på det evinnelige sykkelrittet som suser langs Götgatsbacken og videre over Skeppsbron. Det er sjelden man ser Stockholm så øde. Som om byen har blitt utsatt for et zombieangrep.

Karin putter forsiktig hånden i lommen og fingrer med telefonen. Skal hun sende Viktoria en melding? Hjertet slår fortere igjen. Det var noe i stemmen hennes, og det kan ikke bare handle om at hun har truffet en ny fyr hun vil snakke om. Et utenomekteskapelig eventyr er ikke noe nytt blant alle hemmelighetene de deler. Viktoria nyter den raske bekreftelsen og den totale hengivelsen for en kveld. Karin har aldri forstått det. Viktoria er vakker, fremgangsrik og modig. I motsetning til Karin klarer hun seg selv og trenger ingen. Aller minst trenger hun Daniel, som hun er gift med. Daniel er ikke som mennene på Riche, som Viktoria ustanselig er sammen med bak ryggen på ham.

«Han er snill, men han har ingen indre drive, han er en sånn som sitter i baksetet,» pleier Viktoria å si. «Om Daniel fikk bestemme, hadde vi levd som en kjernefamilie, kjøpt et kjempekjedelig hus med hage i Nacka, dratt til Jula i helgene og bare pratet om de naive gründerdrømmene hans, som alle vet aldri kommer til å bli virkelighet.»

Hun smiler litt for seg selv. Viktoria har alt. Det finnes en mengde mennesker hun hadde kunnet ringe. Hele omgangskretsen hennes er full av flinke folk i konsulentbransjen, i likhet med henne selv, men det er Karin hun tyr til. Jeg er en mislykket statsansatt i en administrativ stilling, jeg har giftet meg inn i en verden som ikke tilhører meg, men av meg får hun det som ingen annen kan gi henne, det som er ekte, tenker Karin. Ekte vennskap kan ikke kjøpes for penger.

Ti minutter senere kjører drosjen inn i Hammarby Sjöstad, og bebyggelsen blir tettere. Hvite bygninger og heisekraner flimrer forbi utenfor bilvinduet. Karin lar blikket vandre og tankene strømme fritt. Sjöstan er også folketomt, med unntak av en jogger og et par kvinner i trettiårene som er ute på powerwalk. Typisk sånne som tror de trener bare fordi de har på seg treningsklær når de er ute og går tur. Som synes det viktigste er å bli sett og kunne si at de har trent, enn faktisk å gjøre det. Akkurat samme kategori mennesker som hele tiden legger ut bilder av ungene sine på Instagram, iført merkeklær i 70-tallsstil, og med statusoppdateringer som «salmalaks til meg og elsklingen». Eller hvite porselensskåler med nyskylte jordbær med bakgrunn fra Fårö og med teksten «Sommer, kjærlighet!». Idioter. Hun får lyst til å knerte dem med døren idet drosjen kjørte forbi.

Bilen svinger av mot Aktergatan og stanser opp ved inngang nummer fire. Karin drar frem kortet og betaler. Først holdt hun på å ta Thomas’ kort av gammel vane, men tenkte seg om i siste øyeblikk. Denne drosjeturen burde ikke dukke opp på kredittkortregningen hans. Sjåføren nikker takk til Karin, som slamrer igjen bildøren. Thomas kan ikke fordra det når noen smeller igjen bildøren for hardt.

Hun hutrer og svøper boblevesten tettere rundt seg da hun kommer ut på fortauet. Det er helt stille rundt omkring. Måkene borte ved kanalen er det eneste som liver opp den ellers sovende bydelen.

Trappeoppgangen lukter fremdeles av nybygg. Karin tar heisen til fjerde etasje og kaster et fort blikk i heisspeilet. Hun registrerer hvor trøtt hun ser ut, usminket og med begynnende mørke ringer under øynene og mørk ettervekst i det blekede håret. Det er lett å se at hun er trettifem. Vanligvis ville hun aldri gått ut av døren når hun så sånn ut. Hun ringer på dørklokken, og i samme øyeblikk som lyden bryter stillheten, hører hun at noen begynner å fomle med låsen på den andre siden. Det ligner ikke Viktoria å låse. Hun må ha stått rett bak døren og sett Karin komme gjennom kikkhullet.

«Fort, kom inn.»

Viktoria drar Karin inn med et rykk og slenger igjen døren bak henne med et smell. I farten river hun nesten ned den innrammede plakaten i svart-hvitt fra Fotografiska som pryder entreen. Hun låser raskt. Karin stirrer på henne. Viktoria er bustete på håret, og maskaraen og kajalen fra kvelden før har løst seg opp og klistret seg fast under øynene. Det eneste hun har på seg, er en altfor stor hvit herreskjorte.

«Hva er det som har hendt?»

Viktoria biter seg i underleppen og går frem og tilbake på stedet. Karin legger merke til de velstelte, mørkerøde tåneglene hennes.

«Det er så jævla sinnssykt. Herregud, faen, unnskyld, Karin. Beklager at jeg drar deg inn i dette.»

Du behøver ikke å be om unnskyldning, jeg kommer fordi jeg har lyst til det, tenker Karin. Viktoria ville ha kommet til henne uansett hva det gjaldt. Det er hun sikker på.

«I går kveld dro jeg videre sammen med de andre til Riche. Det var en helt vanvittig stemning. Jeg møtte tilfeldigvis – du vet. Han som …»

Viktoria tier litt og begynner å bite på neglebåndet på tommelen. Karin vet akkurat hvem hun mener. Hun har sett ham. Suksessbuksene. En solariumbrun fyr med skjeggstubber, Moka Loafers, litt for sjenerøst oppkneppet, svart skipperskjorte og røde chinos – klassiske suksessbukser. En risikoinvestor med motebevisst ytre og et vingeklippet indre. Om Karin skal gjette, er han sikkert fraskilt, kommer egentlig ikke fra Stockholm, men gjør alt han kan for å viske ut dialekten sin. En hyppig gjest på Riche. Viktoria biter tak i neglebåndet og drar i det med tennene. Det kommer til å bli ødelagt.

«Karin, du ville vel aldri dømme meg. Du skjønner vel at du er den eneste jeg stoler på?»

Øynene hennes beveger seg frem og tilbake mellom ytterdøren bak Karin og entréknaggene rett ved siden av.

«Du tok ham vel ikke med deg hjem?» får Karin frem, samtidig som hun retter på et av bildene på veggen.

Hun venter på å få se et smil bre seg over det vakre ansiktet foran henne, men det kommer ikke noe smil.

«Han sto i baren, vi begynte å prate, og helt plutselig hadde vi begynt å kline. Så tok vi en drosje. Jeg var fullstendig dritings, det var hans forslag. Daniel er på jobbreise, så vi dro hit. Det er bare det at … han er der inne enda.»

Viktoria peker mot soverommet, som ligger rett til høyre etter entreen. Karin blir svimmel og sperrer opp øynene.

«Er han blitt igjen hos deg? Har det klikka for deg? Hvorfor har du ikke kastet ham ut?»

Hvorfor i alle dager har Viktoria tvunget henne hit om han fremdeles er her? Hun burde vite at Karin overhodet ikke har selvsikkerhet nok til å møte mennesker usminket klokken sju om morgenen.

«Ja. Det er akkurat det. Han er blitt igjen fordi han ikke rører på seg. Han … er visst død, ser det ut til.»

Viktoria stammer litt idet hun uttaler ordene.

«Død …»

Södermalm, Swedenborgsgatan, fredag den 15. august 2014, klokken 07.30

«Neste gang møtes vi i arkivet, der ingen kan høre deg stønne.» Det var nøyaktig det som sto. Erik har gjentatt den setningen omtrent tusen ganger for seg selv. «Der ingen kan høre deg stønne.» Hver gang han gjør det, sender hjernen et vibrerende grøss fra nakken, langs hele ryggraden og ned i magen. Eller er det morgenluften som får ham til å grøsse? Den trekker inn i soverommet fra glipen mellom vinduet og vinduskarmen.

Lett, kald luft som kjærtegner den bare huden. En frisk følelse. Sommerlig og ren. Som om det har regnet om natten og vannet har vasket hele byen.

Ilter pianomusikk sprer seg i rommet. Erik strekker seg etter telefonen som ligger på nattbordet. Han vet med det samme hvem det er.

«Ja.»

Han setter seg opp og river av seg dundynen.

«Hva gjør du?»

«Jeg våknet nettopp,» sier Erik og kveler et gjesp.

«Ja vel.»

«Klokka er halv åtte.»

«Du hører så sur ut.»

«Jeg er ikke sur, jeg er trøtt.»

«Ja vel.»

Han setter seg opp i sengen. Dette kan bare ende på én måte.

«Var det noe spesielt?»

«Jeg har avtalt at Oskar skal få leke med en venn etter skolen i dag. Jeg har snakket med moren til Viggo. Vi traff hverandre tilfeldig på vei til jobben.»

«Er det ikke jeg som henter i dag?»

«Men herregud, så sur du høres ut.»

«Nei, jeg er ikke sur.»

Men det kommer jeg snart til å bli, tenker Erik.

«Det er akkurat den stemmen. Jeg hater at du er sur, Erik. Du aner ikke hvor slitsomt det er.»

Begrepet slitsomt kan brukes ved så mange tilfeller, tenker Erik og tar en slurk vann av glasset som står på nattbordet.

«Uansett, jeg synes det er viktig at han leker med en venn når han får sjansen. Du får fikse dette.»

Erik blunker.

«Karolina, jeg har andre planer. Det der får du ordne på dine dager. Det er det vi har blitt enige om. Du kan ikke bestemme hva jeg skal gjøre på mine.»

«Hva er det for drittpreik? Jeg vedder på at du ikke engang har planlagt noe til i kveld. Du kommer sikkert til å jobbe overtid siden du er så jævla uorganisert og ineffektiv. Du bare sitter og venter på at noen andre skal ta seg av alt sammen. Som alle mannfolk. Men det skal du vite, at det er det slutt på. Jeg kommer ikke til å være prosjektlederen din lenger.»

Erik setter ned glasset.

«Ok, men la meg overta, da. Slutt å tvinge meg på aktiviteter som du har bestemt.»

«Du vet like godt som jeg at han må øve seg på å leke. Jeg sender deg nummeret til Sara, så kan dere avtale klokkeslett.»

Erik kan ikke fordra å måtte ta kontakt med overentusiastiske foreldre han ikke kjenner. Sånne som har med seg hjemmelaget cæsarsalat med syltet rødløk på den obligatotoriske slå-ball-pikniken, og som husker å ha med seg batterier som virker, til lysene i luciakronen.

«Hvem er Sara?»

«Erik, faen heller.»

«Jeg kan ikke holde rede på alle.»

«Sara er hun med mørkt hår som var med på festen. De kan ikke takke nei til at de leker sammen, ettersom vi har invitert dem tidligere. Viggo, sønnen hennes, er den stygge, lille brilleslangen. Han er også utenfor. Denne familien trenger dette like mye som vi gjør.»

Erik lurer på hvem det er Karolina snakker om. Det finnes ikke noe vi. Det er Oskar. Men ikke noe vi.

«Karolina, man kan ikke tvinge folk til å leke, verken Oskar eller denne andre gutten. Sånt må komme av seg selv.»

Det lyder som om noe deiser i gulvet i den andre enden av røret.

«Jeg er så jævla lei av at du er så passiv. Noen ganger har jeg lyst til å riste deg. Har du aldri slåss for noe? Har du aldri villet noe? Du er som en bortskjemt unge ved et buffébord som knapt gidder å åpne munnen til tross for at man stikker frem maten til deg.»

Det spraker til i telefonen, og samtalen blir brutt. Når man har barn sammen, er man knyttet til hverandre for resten av livet, tenker Erik. Når den ene drar, må den andre slippe, ellers går alt i stykker. Erik stirrer på mobilen han fremdeles har i hånden. Det plinger i den. En melding fra Karolina. Hun har delt Saras kontaktinformasjon, og et bilde av en friskusdame med lue og ski-smil dukker opp på skjermen. En dame som sylter rødløk, tenker Erik, og går ut på badet.

Badet er han fornøyd med, hvite fliser og påkostede detaljer i krom. Han har tenkt å dusje i tre minutter. Lenger er ikke nødvendig, og over tre minutter tærer på både miljøet og lommeboken. Men i leieboliger som har vannet inkludert i prisen, er det ingen som tenker sånn.

Som om man ikke behøver å ta vare på det som er felles. Hvorfor tror folk at man ikke behøver å ta vare på noe fordi det tilhører alle? Erik følger vannstrålenes vei med blikket ned mot gulvet. Kanskje det ikke var selve utroskapen som var det verste, men at hun ga opp og ikke ville kjempe. Da han konfronterte henne, hadde hun bare stirret på ham og svart: «Jeg vil ikke leve sammen med deg mer», med et skuldertrekk. Det lød som en selvsagt konklusjon og noe hun hadde tenkt på lenge. Når han lukket øynene, kunne han høre ordene, til tross for det strømmende vannet. I hodet hans lyder de som om de er innøvd, som om hun hadde ventet på å få sagt dem. På at han skulle oppdage det.

Erik skrur av vannet og strekker seg etter det hvite frottéhåndkleet. Vanndråpene perler seg på huden. Han tørker dem fort av og fester håndkleet rundt hoftene.

Alt sammen hadde nok begynt tidligere enn han først forsto. Når han tenker over det, hadde henns innadvendte vesen alltid vært der. Hun trakk seg unna, stengte ham ute og ble nesten umulig å få kontakt med. Men han hadde aldri tenkt at det var på grunn av ham, eller at det var noe han kunne påvirke. Han trodde det var en del av hennes personlighet, som man bare måtte lære seg å leve med.

Vanndampen og den våte varmen på badet har lagt seg som en tåke over baderomsspeilet. Han klarer ikke å motstå fristelsen til å dra fingeren over glasset. Det er for fristende å skrive noe. REDRUM. Late som om det finnes noen der på den andre siden av speilet. Men akkurat der går grensen for det som er galskap. Erik visker ut strekene og skriver «DIF» i stedet – Djurgården IF fotballag. Han studerer sitt verk før han raskt visker det ut med håndflaten og stirrer rett inn i ansiktet som trer frem i den blanke, runde overflaten som tar form i speilet. Uttrykket er alvorlig. Rett nese. Lyseblå øyne. Han betrakter linjene som sprer seg fra nesevingene og mot munnvikene. De siste årene har satt sine spor. Han er ikke ung lenger. Trettiåtte år, og for første gang kjenner han seg voksen.

«Jeg kommer til å overleve dette også.»

Han er usikker på om det er ordene eller tankene hans som gir ekko i baderommet. Da de fikk Oskar, hadde Karolinas oppførsel forsterket seg. Jo mer Erik forsøkte å nå frem, desto mer var det som om gapet mellom dem vokste sakte frem av alt det de aldri snakket om. De kranglet mindre. De tidde mer. Det siste året hadde de knapt sagt et ord til hverandre om annet enn det praktiske. Hvem henter Oskar? Har han regntøy? Hvem er hjemme med ham neste gang han er syk? De viktige spørsmålene som: Elsker vi hverandre? Vil vi det samme? Er Oskar som andre barn?, ble værende urørt.

Erik betrakter skjeggstubbene på haken. Han har ikke barbert seg på to dager. Han pleier ikke å være så ustelt. Å spise middag i sofaen foran TV-en med tallerkenen balanserende på magen eller gå rundt i underbuksen hele formiddagen før han kler på seg, er én sak, men å gi blaffen i å barbere seg er å gå over en grense som Erik har lovet seg selv aldri å krysse.

Han skrur på vannet over servanten og barberer seg fort, før han går over til å plukke ut og sortere vasken med hvitt tøy som ligger i tørketrommelen. En fordel ved å bo alene er at det gir en tid til å brette de rene plaggene nøye, og at ingen annen kommer og uvørent roter til haugene når man er ferdig. Sokkene skal pares med merket ut. T-skjortene skal strekkes og glattes perfekt. Karolina rotet alltid til T-skjortene når hun la dem inn i garderoben, som om hun ikke merket at han hadde brettet dem.

Et par underbukser dukker opp blant de nyvaskede klærne. Erik passer på å trekke dem på seg. Det tar nesten tjue minutter før han stolt kan betrakte de rette bunkene som pryder benken ved siden av vaskesøylen. Orden og kontroll. Her bor det et menneske som vet hvordan man barberer seg.

Absolutt ikke en sånn bedrøvelig fyr som klipper tåneglene i stuen, benytter seg av reklametilbud og spiser «Findus juletallerken». En sånn fyr kommer Erik aldri til å bli. Vasken skal sorteres, hjemmet holdes i orden, og fasaden tas vare på. Han har tenkt å begynne med leiligheten. Kanskje han skal ta tak i den allerede i dag? Kjøpe maling og male om, så det er fint når Oskar kommer.

Stuen, der han selv sover når Oskar bor hos ham, vil han fikse først. Han burde egentlig ha satset på en litt større leilighet allerede fra begynnelsen av. En treroms litt utenfor sentrum, sør for byen, der man får mye mer for pengene, men likevel kan sykle til jobben. Oskar kunne da ha fått sitt eget rom. Erik var til og med og så på de nybygde leilighetene ved Telefonplan, men så lenge Karolina insisterer på å bli boende på Söder, har han ikke egentlig noe valg. Oskars tilværelse behøver ikke å rykkes opp mer enn nødvendig. Det er nok med skilsmissen. Derfor måtte det bli en toroms i Swedenborgsgatan, et steinkast fra Mariatorget.

Det blir aldri nøyaktig som man vil ha det, det blir alltid en eller annen form for kompromiss. Aldri perfekt. Men det er en fin leilighet i tredje etasje med utsikt mot et indre gårdsrom. Den er fra århundreskiftet, har tregulv, kakkelovn i stuen og innebygget vinkjøler på kjøkkenet. Akkurat det alle andre vil ha. Nettopp derfor måtte han betale en altfor høy pris for de sekstifire alt annet enn godt fordelte kvadratmeterne. Men nå er disse kvadratmeterne hans nye hjem. Hans og Oskars.

Erik legger fra seg sokkene han holder i hånden, og går tilbake til soverommet og åpner garderobedøren. «Der ingen kan høre deg stønne.» Akkurat den setningen avskyr han aller mest. Han trekker frem et par jeans og begynner å kle på seg.

Det hadde begynt med den nye jobben hennes som valutamegler. Nytt kontor, nye arbeidstider. Lange dager, sene kvelder. Evenementer og kundemøter. Men det var egentlig ikke det som hadde fått ham til å reagere. Det var noe i måten hun snakket om jobben på som hadde vekket den urofølelsen et sted i magen. Hvordan hun strålte opp som en sol og smilte med hele ansiktet. Når han lukker øynene, kan han høre latteren hennes. Det finnes ingen som ler som Karolina. En gang i tiden hadde han forelsket seg i latteren og det varme smilet hennes.

«Ja, jeg kommer!» roper han ut mot døren og begynner å vri opp låsen.

Enda et aggressivt signal skjærer rett inn i det høyre øret hans. Han river opp døren og holder nesten på å slå den rett inn i en trinn, rødlett mann i sekstiårsalderen.

«Hei, jeg heter Kurt, vi er naboer.»

Kurt strekker frem en bydende hånd.

«Jeg hørte at du dusjet, det er jo ganske lytt her. Jeg ville passe på når du var hjemme, tenkte det kunne være hyggelig å hilse på. Man pleier jo å gjøre det når man bor i samme hus,» fortsetter han.

Erik hilser høflig.

«Jeg synes ikke jeg har sett deg her før. Ellers pleier man jo å støte på hverandre i trappeoppgangen, som vi bruker å si.»

Kurt stirrer inn i entreen over skulderen på Erik.

«Nei, jeg jobber mye. Og mens vi snakker om jobb – jeg hadde gjerne bedt deg inn, men jeg skal akkurat til å gå.»

«Når flyttet du inn?»

«I juni. Jeg har faktisk bodd her hele sommeren, men da virket det ikke som det var noen andre hjemme i hele bygget.»

Erik kaster et demonstrativt blikk på klokken.

«Selv flytter jeg ut til Möja om somrene. Jeg har et lite chateau der. Det er så lettvint. Båten går direkte fra Nybroplan ved Dramaten. Vi pleier å fleipe om det, jeg og Margareta i fjerde etasje. Du skjønner, når jeg reiser ut, har jeg alt jeg trenger med i en trillekoffert, en ʻdramaten’. Margareta pleier å si: ʻTar du med deg dramaten til Dramaten?’ Skjønner du? Det er et ordspill. Dra maten.»

Kurt ler så magen rister opp og ned under genseren. Erik kremter, og Kurt blir alvorlig igjen.

«Liker du husdyr?»

«Hva?»

«Du skjønner, det er mange unge mennesker som flytter inn her, og om vi ikke har regler, skaffer de seg et husdyr med det samme. De er totalt respektløse. Jeg holder på å lage et skriv til beboerforeningen.»

«Jeg har ikke noe husdyr.»

Erik får øye på et reklameblad på dørmatten. Han bøyer seg ned for å ta det opp.

«Det er reptilene som er verst. Jeg leste en artikkel i Södermalmsnytt om en boaslange som krøp ned i toalettet og videre ut i avløpet. En nabo i en helt annen leilighet fant den på soverommet sitt. Det var ikke særlig hyggelig.»

Erik reiser seg fort opp. Det henger en slags underlig eim rundt Kurt. Det er ikke noe gammelt, heller noe kjent, men han kan ikke riktig plassere den.

«En boaslange, det høres ubehagelig ut. Du, jeg tar gjerne en prat senere, men nå må jeg …»

Han legger reklamebladet på entrébordet.

«Eller var det en strømpebåndsnok?»

«Hva?»

«Jeg husker ikke så nøye. Uansett må vi endre reglene. Reptiler må forbys,» fortsetter Kurt, og gnir seg i hendene, som om han nettopp har smurt dem inn med krem.

«Jeg vil ikke være uhøflig, men jeg må virkelig gjøre meg i stand nå, jeg skulle akkurat til å gå.»

«Bor du alene?»

«Eh, vel, jeg har en sønn som bor her annenhver uke. Du, jeg skulle akkurat til å –»

Kurt ser undersøkende på Erik. Erik fester blikket på Kurts hender.

«Jaså, så det er du som har barnet.»

Kurts håndbevegelser stanser opp.

«Ja, jeg har barn. Ingen husdyr, men barn,» sier Erik og smiler litt.

Kurt er stille en lang stund. Ansiktet hans er umulig å tyde.

«Jeg har hørt ham skrike. Jeg lurte på hva det var. Først trodde jeg at det var TV-en som sto høyt på hos noen.»

Han kikker forbi Erik mens han snakker.

«Jeg beklager om du har blitt forstyrret, men det hender at barn skriker. Når de ikke får spille videospill, eller det ikke er mer is igjen. Livets store problemer.»

Kurt presser leppene sammen. Han virker umulig å fleipe med.

«Jeg vet ikke så mye om det der med barn. Jeg har ingen egne,» sier han endelig.

Han ser bestemt ut. De lyse øynene er blanke, og ansiktet er fullstendig dekket av flesk. Litt som hos en baby.

«Ja ja, her kan jeg ikke stå og snakke bort dagen. Jeg må skrive ferdig forslaget til forskrift om reptiler. Jeg legger det i postkassen din etterpå. Ikke glem å skrive under på det, det er veldig viktig. Vi må hjelpe hverandre. Tenk på hvordan det ville være å våkne og oppdage at det ligger en kongesnok på hodeputen. Ytterst ubehagelig.»

Kurt ser på Erik og rister på hodet, så forsvinner han inn i leiligheten ved siden av.

Erik blir stående i entreen. Det er en ting de fleste ikke tar med i beregningen når de flytter: naboer. Man velger en leilighet, men man velger ikke naboene. Man kjøper en leilighet til flere millioner kroner, og så får man en sånn jævla gubbe i døren ved siden av. Så har man kjøpt katta i sekken, tenker Erik.

Han går tilbake til soverommet og begynner raskt å re opp sengen. Det er ikke hyggelig å komme hjem til en uoppredd seng. Han avslutter med å glatte på sengeteppet og kaste et blikk på klokken. Den nærmer seg halv ni. Han burde stikke snart. Han griper collegegenseren som han har lagt frem på skrivebordet på soverommet, og fortsetter videre inn på kjøkkenet.

Han må spise noe. Noe som går fort. En smoothie. Raskt og enkelt, næring i farten. Erik åpner kjøleskapet og tar frem en banan, bringebær, sitron og vaniljeyoghurt. Stavmikseren har han i den øverste kjøkkenskuffen. Lagelig til for hånden, akkurat som knivene.

Tankene på bruddet kommer tilbake igjen, han kan ikke slutte å tenke på det. Han hadde kjent igjen smilet, men uansett hvor mye han hadde ønsket at det var rettet mot ham, hadde han ikke lykkes i å lure seg selv til å tro på det. Smilet hadde fungert som brensel for uroen, fått den til å slå rot og vokse. Det var ikke lenger det at hun var nedstemt og ikke kunne smile. Hun kunne bare ikke smile til ham.

«Erik, du må slutte å gnage på alt dette. Om man ikke kjente deg, kunne man tro at du var gal,» hadde Dag sagt.

Det er den eneste virkelige vennen som Erik stoler på. De ble kjent på universitetet, og siden har de holdt kontakten. Den eneste Erik har klart å holde kontakten med fra den tiden, når han tenker over det.

«Om jeg fikk en tier for hver gang du nevnte Karolina, hadde jeg blitt steinrik. Det er nesten sånn at jeg ønsker at det hendte deg noe fryktelig, så du fikk noe annet å tenke på,» hadde han spøkt.

Men når Erik er alene, kan han grunne over de forskjellige skrittene på veien mot bruddet så mye han vil.

Først hadde han følt seg valgt bort når hun smilte, som om hun ikke respekterte ham når hun gledet seg over andre ting. Det hadde føltes som om hun ikke så ham. Han var fullstendig tilsidesatt. Deretter hadde han overbevist seg selv om at oppførselen hennes var normal, og trodd at den ville komme til å gå over, og at de snart ville finne tilbake til hverandre.

Han heller smoothien i yndlingskoppen. Et svart krus med klubbemblemet med røde, gule og blå kanter – Djurgårdens IF 1891, Stockholms stolthet. Han blir i litt bedre humør hver gang han ser den. Endelig får verdens vakreste kopp stå fremme. Det skal den alltid få gjøre, fra og med nå. Han setter koppen ned på kjøkkenbordet og blar gjennom posten. For det meste reklameannonser fra XXL, Rusta, Elgiganten og K-Rauta. Regningene og brevene som han må ta seg av, legger han i en egen haug, uten å slippe reklamebladene med blikket. Oppussingstilbud på K-Rauta. Halv pris på Jotun interiørmaling.

Nettopp det han var på jakt etter. Iblant har man flaks, tenker Erik. Den kommer til å passe perfekt til oppussingen. I stuen skal det bli hvitt, det trengs å få det lysere. Et storblomstret tapet med aper fra Cole and Son, Frutto Proibito – Forbuden frukt, pryder veggene. Han vil begynne med å rive det ned. Erik liker absolutt ikke store mønstre og dyremotiver. Det som plager ham aller mest, er ikke at den kreative middelklassen betaler hva som helst for en leilighet for siden å klistre opp en tapetrull som forestiller et tyvaktig skadedyr i den, men det som tapetet symboliserer. En slags usjenert romantisering av et moralsk forfall. Som den jævla e-posten. Samtalen han aldri skulle ha sett. «Neste gang møtes vi i arkivet, der ingen kan høre deg stønne.» Den slags oppførsel er nøyaktig det tapetet står for. De får nok problemer senere, de intetanende middelklasseforeldrene, med å forklare dette for Otis, Leja og Morris ved middagsbordet mens de spiser sin kortreise, økologiske middag. Eller drikker sin smoothie. Han tar en stor slurk. Det er ikke bare Karolinas falske oppførsel som gjør ham rasende, men også at hun ikke våget å ta ansvaret for sviket. Det var Erik som måtte fortelle Oskar at de skulle skilles, at han skulle flytte. Det er det verste han har gjort. Det knyter seg i magen på ham når han tenker på det. Han må presse tungen mot ganen for å tvinge tilbake et surt oppstøt. Tungespissen søker seg til en bit bringebær som har satt seg fast i fortennene. Hvorfor er folk i dag så immune mot dobbeltmoral? De kjemper for at læreplanen i skolene skal skrives om, så de med god samvittighet skal kunne feriere i militærdiktaturet Thailand i vinterhalvåret, eller ha et overforbruk av klær som er produsert av femåringer i Bangladesh, for siden å forære ubrukte klær til innsamlinger til fordel for barna i Romania. Samtidig som de tvitrer om det. Hvorfor er det aldri noen som reagerer?

Det som gnager litt i ham akkurat nå, er at han et sted innerst inne vet at det er han som har blitt tvunget til å betale en pris som er langt høyere enn ett tusen fire hundre og femti kroner per meter for tapetet med dyremotivet. Det er som om apene på det håner ham, og i kveld skal de ned.

Han ser på klokken igjen og googler raskt for å finne ut når K-Rauta åpner. Kanskje han skal dra dit nå? Ta noen timer fri om formiddagen. Han er konsulent, og han bestemmer over sin egen tid, han velger når han skal jobbe og ikke jobbe, bare han arbeider de timene han skal. Golfen står parkert i Hornsgatan, og han må uansett flytte den. Erik heller i seg resten av smoothien i én slurk, setter koppen i vasken og skynder seg ut i gangen.

Det som var så rart, og som han har gått gjennom i hodet hundre ganger, var at kvelden før hun brøt med ham, hadde de snakket om å kjøpe en fireroms i det nye området på Henriksdal havn. Den ene dagen planlegger de et nytt liv, den neste forlater hun ham. Som om det like gjerne kunne ha pågått fortsatt hvis han ikke hadde oppdaget henne. Han legger fra seg telefonen på entrébordet under speilet og lirker på seg de hvite Conversene. Kanskje det er det som sårer ham mest: Han mistet drømmen sin, fremtiden og det perfekte livet. Hun satt igjen med alt, men erstattet ham med en annen.

Erik stopper og retter på håret i entréspeilet. Luftdraget fra soveromsvinduet hadde føltes kjølig. Kanskje han burde ta på seg en jakke likevel. Han trekker en jakke ned fra hengeren over skostativet. Han liker ikke å svette, men han vil ikke risikere å måtte fryse.

«Da er vi klare,» tenker han høyt for seg selv.

Han må bli tøffere. Bli flinkere til å dra nytte av det han har. Være mindre opptatt av å organisere klesvasken og mer av å organisere livet sitt. Han putter telefonen i innerlommen, haster ut av inngangsdøren og smeller den igjen bak seg. Med raske skritt flyr han ned trappen og over gårdsplassen. Han har ikke engang tid til å reflektere over hvor slurvete syklene har blitt klemt inn i det overfylte sykkelstativet i gården, eller hvor ustelt blomsterbedet ser ut. I porten på vei ut til Swedenborgsgatan løper han rett på Kurt. Det er bare så vidt han ikke snubler i trillebagen hans.

«Jeg er glad vi støtte på hverandre igjen. Erik, jeg vil at du skal vite at jeg og Margareta er glad for at noen voksne flytter inn her i vårt sameie. Vi må holde sammen.»

«Skal jeg holde døren åpen, eller går det bra?»

Kurt nikker til Erik.

«Takk, det var hyggelig.»

Erik holder opp døren og kiler den fast med foten. Hjulet på Kurts trillebag blir sittende fast på terskelen, og Erik må bidra til å presse den med foten for å få Kurt inn av døren. Akkurat idet han er i ferd med å komme seg forbi, stopper Kurt og snur seg mot Erik.

«Jeg tenkte på en ting til. Ville det ikke vært fint om vi utvekslet nøkler? I tilfelle noe skulle skje, mener jeg. Det er viktig å kunne komme seg inn.»

Erik stirrer på ham.

«Takk, jeg har foreldrene mine rett i nærheten. De bor også i byen, så jeg tror ikke det er nødvendig.»

«Jeg tror det ville vært tryggere om vi kunne komme inn til hverandre. Du vet, man kan aldri vite,» sier Kurt og sukker.

Da kjenner Erik igjen lukten. Kurts ånde lukter kjøttpudding.

«Se, der kommer Margareta,» fortsetter Kurt og nikker.

Erik trekker instinktivt hodet tilbake for å unngå lukten da han puster ut. En velkledd kvinne i midten av sekstiårene med kastanjefarget pasje og kledd i en lett lindrakt kommer over gårdsplassen. Hun hilser vennlig.

«Dette er Erik som har flyttet inn i leiligheten ved siden av meg. Han er på vår side når det gjelder kjæledyrproblemet,» sier Kurt fort.

Margareta smiler til Erik.

«Så er det tre av oss,» sier hun, akkurat idet Erik skal til å protestere. «Kurt kan av og til være helt sprø. Husker du kampen om kleshengerne i søpla og kullgrillen på balkongen? Eller da vi ble uvenner med dem som bor i nummer tolv, om julepynten som så ut som bevere i nisselue,» fortsetter Margareta.

«Vi skulle akkurat til å utveksle nøkler, men nå når du sier det. De beverne. Det var så komisk,» sier Kurt og ler.

Erik lurer på hvordan Margareta klarer å se så uberørt ut, hun sto jo midt i en eim av kjøttpudding.

«Men jeg …»

Erik rekker ikke å si mer før det vibrerer mot brystet og diskusjonen blir avbrutt av et høyt pling. Han tar et skritt tilbake og famler i innerlommen. Telefonen sitter fast i lommen sammen med lommeboken og nøklene. Han strever med å få tak i den. Det plinger igjen. Han plukker resolutt frem alt han har i lommen. En melding dukker opp på skjermen. «Hei der, trenger du mine tjenester i kveld, eller?» Han slår hånden for munnen. Han har glemt det.

Han må svare på meldingen med en gang. Kurt kremter.

«Skal jeg ta nøkkelen?»

Han slipper trillebagen og strekker hånden frem mot Erik, som gir ham nøklene. Med to hender er det lettere å skrive en melding, tenker Erik og går bort fra porten.

«Det er så typisk dagens unge mennesker, de er helt avhengige av telefonene sine,» påpeker Kurt.

«Ja, alle går rundt og snakker høyt med propper i ørene. Man vet ikke lenger hvem som er gal,» sier Margareta.

Erik rygger enda et skritt inn i trappeoppgangen. Det føles uhøflig å holde på med mobilen når de blir stående der. Han snubler litt over terskelen og trekker bort foten som holder porten åpen. Døren glir igjen med full kraft og støter inn i trillebagen. Kurt får fart på seg. Han rekker så vidt å komme seg ut av porten før døren smeller igjen mellom dem. Erik ser opp og stirrer rett inn i den uisolerte porten ut til gårdsrommet. Han står fortsatt i den tomme trappeoppgangen mot Swedenborgsgatan. Kurt og Margareta står i gårdsrommet på den andre siden, men han kan høre dem snakke selv om porten er lukket.

«Merkelig måte å si farvel på.»

«Det er han som har gutten. Han som skriker så forferdelig.»

«Jeg har lurt på hva det er for noe.»

«Jeg reagerte med det samme. De i nummer tolv har også hørt det.»

«Man skulle tro at han mishandlet ham.»

«Så rart at du sier det, for den tanken har slått meg også. Det må i hvert fall være noe galt.»

«De har ikke bodd her så lenge, og vi vet jo ikke, men siden det er flere av oss som har reagert …»

«Ingen barn skriker sånn. Det er ikke normalt.»

«Man må gjøre noe når …»

Stemmene avtar. De må være på vei over gårdsplassen. Erik klør seg i nakken og langs den nybarberte kjeven. Han burde gå etter dem nå. Kanskje han burde ha forklart litt mer om Oskar da Kurt spurte, men han hadde vært så inne i sine egne tanker at han ikke tenkte på det. Han må øve på å forklare nå som han er alene.

Karolina ville ha gjort det. Hun ville ha stormet etter Kurt og Margareta og ropt det ut over gårdsplassen. Laget en scene.

Han bestemmer seg for å gjøre det, trekker pusten dypt inn og griper dørhåndtaket. Ingenting skjer. Porten er låst. Han drar i den på nytt, men den lar seg ikke rikke.

«Hallo!»

Han banker på døren. Kan hende de fortsatt står i gården, eller kanskje de har kommet frem til oppgangen på den andre siden?

«Hallo!»

Ikke noe svar.

«Pokker heller.»

Erik putter hånden i lommen og kjenner raskt etter for sikkerhets skyld. Nøklene er borte.

Det svimler for Karin da hun hører hva Viktoria sier, og hun støtter seg mot dørkarmen i entreen.

«Er han død? Er du sikker på at han er død? Jeg mener, virkelig død.»

«Ja, så du må hjelpe meg. Vi skal flytte ham, han kan ikke bli her, for Daniel kommer hjem i dag.»

«Viktoria, hvorfor har du ikke ringt etter en ambulanse? Vi må ringe nå. Man ringer etter en ambulanse. Eller til politiet.»

Karin begynner å famle i lommen på vesten etter mobilen, og idet hun gjør det, ser hun at hun skjelver på hånden. Viktoria griper henne i armen.

«Det går ikke. Jeg har allerede tenkt på det. Daniel må ikke få vite dette. Ingen må få greie på det. Vi må bli kvitt ham.»

«Herregud, man kan ikke …»

Karin gjør et nytt forsøk på å ta frem telefonen, men Viktoria holder henne hardt i armen. Hun er sterk.

«Karin, jeg ringte deg fordi du er min beste venn, og jeg trenger din hjelp. Han har vært død i flere timer. Han blir ikke levende igjen om vi ringer etter en ambulanse. Det eneste som kommer til å skje, er at det blir et jævla liv her, og jeg vil ikke ha det sånn. Det er umulig, sier jeg. Vi må rett og slett bli kvitt ham. Det finnes ingen annen løsning.»

«Men –»

«Vi kvitter oss med ham, og så glemmer vi alt sammen. Det vil være som om ingenting har skjedd. Som en drøm. Fra nå av drømmer du. Hvis noe går galt, lover jeg å ta ansvaret. Du skal ikke få noen problemer, men du må hjelpe meg med å flytte ham.»

Karin får ikke frem en lyd. Hva ville hun ha gjort hvis situasjonen var omvendt?

«Dette må bli vår hemmelighet. Din og min,» sier Viktoria.

Hun løsner grepet om Karins arm og kjærtegner den forsiktig. Din og min hemmelighet, tenker Karin. Hun ville ha gjort hva som helst for å holde på en hemmelighet sammen med Viktoria. Noe som binder dem sammen for alltid.

«Mm … men jeg må …»

Hun rekker ikke å fullføre setningen før Viktoria tar tak i henne igjen og fører henne inn i soverommet. Det er smakfullt dekorert med et storblomstret veggtapet av Josef Frank, skyvegarderobe med Elfa-løsning og sengetøy i lavendel fra Himla. Alt er perfekt, akkurat som hele Viktorias liv. Midt i det perfekte soverommet, i den perfekte sengen, i det perfekte livet, ligger han utstrakt, Suksessbuksene. Bar overkropp, barbert bryst. Naken, men halvveis dekket av lakenet. Det ser ut som han sover med halvåpne øyne. Hun tar et forsiktig skritt nærmere. Da ser hun det. Over halsen, under adamseplet, går en fingerbred, blåaktig stripe som nærmere nakken blir til sint lilla.

«Viktoria, hva er de merkene han har på halsen?»

«Jeg vet det, jeg vet det … det var bare noe morsomt vi holdt på med. Vi var rusa, jeg vet ikke helt hva som gikk av meg.»

Viktoria ser på Karin. Idet blikket deres møtes, brer det seg et smil i ansiktet hennes. Karin kunne gjette hva som gikk av Viktoria. Helt plutselig begynner hun å le av hele situasjonen. Hvordan kan dette bli deres skjebne? Så skyller alvoret over henne igjen.

«Herregud, hva skal vi gjøre?»

Viktoria rynker de mørke øyenbrynene og lager en rynke i den ellers så glatte botoxpannen.

«Jeg vet ikke, men han kan ikke ligge her lenger. Vi må bære ham ned til bilen. Og så må du tenke ut en løsning,» fortsetter hun.

Hun hvisker. Hva er det hun ber Karin om? Karin må tenke, men det står fortsatt stille i hjernen hennes. Hun kikker forsiktig på mannen i sengen. Hvis hun ikke hadde visst at han var død, ville det ikke ha føltes så ekkelt. Eller kanskje det er det som er det ekle, at han ikke er skummel. Karin tar et nytt skritt nærmere og bøyer seg over ansiktet til det bare er tjue centimeter unna hennes eget. Han ser uvirkelig levende ut. Hver pore mellom øyenbrynene er synlige, og hun synes hun ser at det rykker i en nerve rett under øyet.

«Er du sikker på at han virkelig er død?»

«Ja, han har ligget sånn i timevis.»

«Har du sjekket med et speil?»

«Hva?»

«Mot munnen hans, det dugger om han puster.»

«Karin, jeg vet at han ikke lever. Jeg har sjekket det.»

Karin ser på Viktoria. Hun ser bestemt ut. Så gransker hun ansiktet på puten. Leppene er ikke tørre eller blå, slik hun forestiller seg at døde lepper ser ut. De er velformet og myke. Huden har farge. Karin strekker forsiktig frem to fingre og plasserer dem på halsen. Hun har sett at det er sånn de gjør i filmer når de tar pulsen. Halsen er varm, men hun kjenner ingenting. Hun presser fingrene litt dypere inn i huden. Banker det svakt der inne et sted? Så skjer det noe som får hjertet hennes til å hoppe over et slag og banke vilt som om det skulle klemmes rett ut gjennom brystet. Hodet med halvåpne, døde øyne på puten foran henne rykker raskt til og vrir seg skrått bakover. Ut av munnen strømmer en høy, hvesende lyd, som et høyt, raspende åndedrag. Leppene dirrer, og mannens skuldre begynner å riste. Det rykker i hele kroppen hans. Karin hører seg selv skrike vilt, samtidig som hun fra øyekroken ser at den venstre hånden hennes griper tak i en gjenstand som står på nattbordet bak henne. Med full kraft slår hun den i det vridde hodet i sengen under henne. Hun vet ikke hvorfor hun gjør det. Det er en ren refleks. Det lyder et dumpt smell og en knasende lyd idet lampefoten i glass som Karin holder i hånden, blir knust mot mannens tinning. Lampeskjermen flyr av og spretter mot veggen bak sengen og lander på gulvet. Hun kniper igjen øynene og fortsetter å skrike. Lyden strømmer ut av henne til hun kjenner at noen tar tak i henne med et fast grep, løsner det hun krampaktig holder i hånden, og trekker henne inntil seg. En hånd dekker munnen hennes mens hun føler Viktorias varme åndedrag tett inntil seg. Hun kjenner Viktorias hjerte mot sitt. Hun kan nesten høre det. Kaldsvetten presses fremover langs ryggen og tinningene, og det suser i hodet. Hun er nær ved å besvime.

«Karin, nå er han død,» sier Viktoria endelig.

Hun høres rolig ut. Lettet. Som om hun hadde sagt: «Sånn ja, nå er det over. Ikke tenk mer på det.» Karin skjelver fortsatt i Viktorias armer.

«Vi skal fikse dette. Du bare drømmer litt. Hører du meg. Dette er en drøm,» fortsetter Viktoria.

Karin åpner øynene forsiktig. De går rett til mannen i sengen. Halsen hans er vridd, munnen er åpen, og tungen er dekket av klebrig sikkel. Hun kan se de svarte fyllingene inne i munnhulen. Øynene hans stirrer rett frem, som om de er laget av glass. Det er glasskår på puten, og midt i tinningen står et stort, sylvasst glasskår. En strøm av tykt, mørkerødt blod renner ut av det dypet kuttet rundt sårkantene.

«Nå gjør du som jeg sier. Greit? Vi må flytte ham,» sier Viktoria.

Karin stirrer på henne. Har hun ikke sett hva som nettopp skjedde? Hvordan kan hun være så rolig? Karin har jo nettopp drept en mann.

«Alt kommer til å gå bra. Vi skal ordne opp i dette sammen. Hjelp meg med å ta tak i beina hans,» fortsetter Viktoria.

Viktoria slipper henne, sparker bort klærne som ligger slengt på gulvet, og går til fotenden av sengen.

«Kan vi ikke dekke til ansiktet hans så han ikke stirrer på oss?»

Viktoria bøyer seg ned og plukker opp en svart blondetopp som ligger på gulvet, og slenger den over mannens ansikt. I bevegelsen kommer hun borti lakenet som dekker kroppen. Det glir litt av, og en tatovering blir synlig på overarmen hans. Et dollartegn.

«Er det bedre nå? Tenk på noe annet, Karin. Du drømmer. Men du må hjelpe til litt i denne drømmen …»

Viktoria griper tak i mannens bein og begynner å trekke, men ingenting skjer. Hun sliter og drar i kroppen og klarer å flytte den litt over kanten av sengen, så den faller ned og lander på gulvet med et dunk. Det knaser idet hodet treffer gulvet.

«Viktoria, jeg vet ikke om jeg klarer dette.»

«Så bit for helvete tenna sammen og ta i, lat som om det er et møbel eller noe!»

Stemmen hennes går opp i fistel, og Karin blir helt kald. At Viktoria roper, er verre enn den døde mannen. Hun vender blikket bort og går nærmere kroppen. Forsiktig griper hun tak i den nakne ankelen til Suksessbuksene og prøver å hjelpe til med å rikke på ham.

«Kom igjen, dra nå.»

Karin trekker av alle krefter, men det føles som om han er laget av bly.

«Dra hardere.»

Kroppen forflytter seg noen få centimeter.

«Helvete, han må veie godt over hundre kilo. Jeg vet ikke hvordan vi skal få ham ned til bilen. Hvordan skal vi få ham inn i bagasjerommet? Får han i det hele tatt plass der?»

Karin roper, men hun har mest lyst til å gråte. Viktoria slipper beinet og begynner å bite negler febrilsk.

«Vet du, Karin, det er akkurat den holdningen der som gjør at du aldri kommer deg noen vei. At du blir sittende fast i problemene. Bit tennene sammen og dra.»

«Men det går jo ikke. Han er for tung.»

Hun presser tilbake tårene av all makt.

«Hva skal vi gjøre da? Har du noen bedre forslag? Det var du som drepte ham.»

Karin klarer det ikke lenger. Hun kjenner med håndbaken at hele kinnet er vått, og leppene smaker salt av tårene. Det må finnes en løsning. Hun må komme på noe.

«Hvis vi deler ham opp. Da går det kanskje,» sier hun til slutt.

Viktoria stanser. Karin drar raskt hånden over øynene og later som om hun stryker bort håret.

«Jeg har sett det på TV. Hvis vi bare klarer å dra ham ut på badet, kan vi få ham opp i badekaret. Det er lett å skylle rent. Så tar vi ham ut i deler.»

Viktorias øyne smalner.

«Det er faktisk ingen dum idé.»

Karin svelger.

«Karin, jeg tror det er den eneste måten. Hvordan gjør man det?»

«Jeg vet ikke, jeg –»

«Tenk på detaljene. Du er flink til å se konsekvenser og problemer. Alt det der som jeg vanligvis ikke bryr meg om.»

Karin stirrer på kroppen på gulvet. Den feite magen og det barberte brystet. Rundt hodet har en dam av mørkerødt, klebrig blod begynt å spre seg.

«Faen …Viktoria, kanskje vi likevel skal ringe politiet.»

«Aldri. Det er for sent. Livet vårt ville blitt ødelagt. Nå er det overlagt drap. Forstår du?»

«Men jeg –»

«Jeg vet at det ikke var meningen, men det vet ikke politiet. Du er skyldig, og du gjør som jeg sier. Vi deler ham opp. Jeg har allerede sagt unnskyld for at jeg blandet deg inn i dette. Jeg kommer ikke til å be om unnskyldning igjen. Nå er det jeg som hjelper deg.»

Viktoria er liten, nesten jenteaktig, men blikket hennes er hardt og gjennomtrengende.

«Vi gjør dette sammen. Ta tak i beina hans nå, så drar vi ham ut på badet,» fortsetter hun og nikker til Karin.

Badet har et spa-inspirert orientalsk mosaikkgulv i pastellfarger, og lange, smale, eggeskallhvite fliser. Det ligger på den andre siden av gangen overfor soverommet. Ved siden av baderomsdøren henger enda en innrammet plakat, denne med teksten «Keep Calm and Carry On».

Karin og Viktoria drar sammen. Den nakne kroppen begynner sakte å bevege seg over parkettgulvet. Den knirker mens den glir over den glatte treoverflaten. Hodet etterlater en tykk, mørk rød stripe bak seg. Da de kommer frem til skyvedørsgarderoben ved foten av sengen, treffer kroppen et hvitt ullteppe som normalt er uimotståelig behagelig å gå barbeint på. Uunnværlig i det moderne soverommet. Nå mer enn noen gang, for så snart kroppen har kommet opp på ullteppet, fortsetter den å gli bortover på teppet mens de drar. Som om de dro den i pulk. Med teppet under er det lett å flytte den. Da beina hans er kommet gjennom døråpningen og halvveis ute i gangen, blir det hele stanset av terskelen.

«Vi må ta i og løfte ham over dørstokken. Løft, Karin.»

Karin sliter, men hun er svakere enn Viktoria, selv om hun er større. Hun prøver å trekke de livløse beina oppover så den nedre delen av kroppen kan krysse terskelen, men hun får bare løftet dem noen få centimeter. Hvis de bare får liket ut gjennom døråpningen, er det bare noen få meter igjen over gulvet i gangen, og så kommer de inn på badet. Det hvite ullteppet Suksessbuksene ligger på, har krøllet seg og sitter fast under rumpa hans. Det nekter å gi slipp. Karin strammer på nytt grepet rundt knærne hans.

«Kom igjen. Nå!» roper Viktoria.

Mens de i fellesskap strever for å få mannens nakne bakdel over terskelen, hører de en nøkkel i låsen på ytterdøren. Det klikker idet låsen blir vridd om, håndtaket blir trykket ned, og døren går opp.