Magne Flemmen og Jørn Ljunggren

Klasse

en innføring

Til Anna, Jakob og Maja Solveig og Isak

Forord

Da vi var sosiologistudenter, på siste del av 2000-tallet, var ikke klasse noe stort tema i faget. Det var med i lærebøkene og teoriene som ble snakket om på noen forelesninger, men hovedinntrykket var at dette ikke var et spesielt viktig spørsmål. Selv om det også fantes enkelte klasseforskere i Norge den gangen, var det generelt få sosiologer som aktivt arbeidet med temaet. Når vi nesten tjue år senere skriver denne boka, er situasjonen en ganske annen. Antallet forskningsbidrag vi kan trekke på har vokst betydelig, både fra en internasjonal og en norsk kontekst.

Klasseforskning er et felt som har vært preget av kontroverser. Den er ofte gjenstand for angrep fra utsiden, men også fra sosiologer innenfor andre tema som på en eller annen måte er misfornøyd med den. Det er imidlertid også en rekke kontroverser innad i klasseforskningen: om hva klasse er, hvordan det bør studeres og hva slags faktorer eller prosesser som skal vektlegges. Dette er noe vi kjenner godt, også siden vi har deltatt i noen debatter om dette. Mange lærebøker gir disse kontroversene stor plass. Her er vi mer opptatt av at det tross slike uenigheter likevel er mye som forener klasseteorier og klasseforskere. I denne boka har vi derfor aktivt forsøkt å unngå å dvele for mye ved kontroverser og uenigheter som vi tenker ofte ikke er så viktige, eller som kanskje iblant også er skinnuenigheter. Samtidig finnes det også uenigheter vi selv syns er viktige, og som vi selv har tydelige standpunkt i. Disse har vi ikke lyst til å overføre til leserne. Målet vårt har vært å forsøke å si noe om hva klasseforskningen er kommet fram til og hva den står for, sett under ett, som innebærer at vi mange steder bygger bro over uenigheter. Dette er en vanskelig balansegang, fordi vi ønsker verken å videreføre eller forsterke unødvendige motsetninger, eller å underslå de forskjellene som finnes. Vi håper de kollegaene som har andre overbevisninger enn oss, synes behandlingen er rimelig og rettferdig.

Det er mange som har hjulpet oss mye med denne boka. Først og fremst vil vi takke Annick Prieur, som leste gjennom hele førsteutkastet og ga oss grundige, kritiske og dyptpløyende kommentarer til alt. Dette gjorde hun forbilledlig effektivt, til tross for at vi gjennomgående leverte tekster i en annen skikk og til en annen tid enn det som var avtalen. Takk til Dorte Østreng som trodde på denne boka. Takk til Johs Hjellbrekke for hjelp og inspirasjon – og ikke minst for å ha oppdaget en pinlig feil i manus helt på tampen. Patrick Lie Andersen og Marianne Nordli Hansen har hjulpet oss med flere av de statistiske analysene i boka. Marianne har laget tallmaterialet om inntektsforskjeller mellom klasser og sosial mobilitet, som vi bruker i henholdsvis kapittel tre og sju. Patrick har kodet klasseskjemaet på de sammenslåtte dataene fra European Social Survey som vi bruker i kapittel tre, men aller mest i kapittel fem. Dette har vært til stor hjelp for oss og har i våre øyne løftet boka betraktelig. Verken Marianne eller Patrick står imidlertid ansvarlig for noe av bruken vi har gjort.

Mange kollegaer og venner har lest større og mindre deler av manuset og øst av sin spesialkompetanse i form av innspill og innvendinger. Tusen takk til Jan Fredrik Hovden, som leste gjennom flere kapitler og ga kloke tilbakemeldinger på veldig kort tid. Tusen takk til Marianne Nordli Hansen, Jon Ivar Elstad, Kristian Heggebø, Ingar Brattbakk, Bengt Anderson og Nora Céline Warholm Essahli for hjelp med enkeltkapitler! Og takk til ungdomsseksjonen på NOVA som ga oss verdifull motstand på et tidligere utkast av introduksjonen. Studentene på SOS2100 Ulikhet, klasse og lagdeling (ved UiO) måtte vårsemesteret 2024 lese de nesten ferdige kapitlene til denne boka. De fortjener en takk for tålmodigheten og for all ris og ros. Vi vil gjerne takke Marianne Nordli Hansen en ekstra gang. Hun har vært veileder for begge oss på både master- og doktorgrad, og både gjennom og utenom det har hun lært oss mer enn vi er klar over. Marianne har også spilt en viktig rolle ved å holde liv i klasseforskningen i en periode hvor den ofte ble ansett som passé. Til tross for all hjelp er det sikkert mange mangler og problemer ved boka. De står vi alene ansvarlig for.

Magne: Tusen takk til Jørn for å ha fått denne boka til å skje, både ved å komme på selve ideen og ved å pushe på for å få den skrevet! Takk til Frank Parkin Appreciation Society for alt! Tusen takk til Ellen for å ha holdt ut med lange arbeidsdager og nesten like lange rants om hvor vanskelig det er å skrive bok. Hun har tatt en enda større del av både andre og tredje skift enn vanlig for at denne boka skulle kunne bli ferdig. Og Anna, Jakob og Maja: Boka er til dere, men ikke stress med at dere må lese den. Elsker dere!

Jørn vil takke Magne stort for å ha holdt arbeidet med boka i gang og gjort mer enn noen med rimelighet kunne forvente når livet har kommet i veien for jobben. Takk også for en faglig utfordrende og lærerik skriveprosess! Isak og Solveig: Selv om jeg måtte droppe både Champions League og telefonsamtaler om Kristiansand for å få ferdig denne boka, er jeg utrolig glad i dere.

Oslo, 30. april 2024

KAPITTEL 1 Innledning

Norge er kjent for å være et land hvor vi har små forskjeller og verdsetter likhet. Sammenlignet med land som Storbritannia og Frankrike er det forholdsvis små lønnsforskjeller her. Kulturelt er det også et land hvor en ikke liker at folk tror de er bedre enn andre, eller der en i hvert fall ikke skal gi noe direkte uttrykk for det. Dette er en kvalitet ved Norge som mange setter pris på og som ofte forbindes med sosialdemokratiet. Men ved siden av denne likheten har vi også betydelige klasseskiller i både levekår og levesett, og disse skillene finner vi også igjen i hvor friske folk er og hvor lenge de lever. Klasseskillene kaster lange skygger. Barn som vokser opp i overklassefamilier får langt bedre karakterer på skolen, tar oftere høyere utdannelse, får langt oftere selv overklasseposisjoner, tjener mer penger som voksne og samler opp større formuer enn barn fra arbeiderklassen.

Klasseskiller skapes gjennom noen grunnleggende trekk ved hvordan moderne samfunn er skrudd sammen. Men hvordan de kommer til uttrykk mer konkret, kan variere atskillig med tid og sted. Vi skal i denne boka ta for oss hvordan organiseringen av produksjonen av varer og tjenester medfører sosiale ulikheter og maktforhold i Norge. Vi skal også se på hvordan dette preger hva slags livsmuligheter folk har, både gjennom deres ytre omstendigheter, det vil si hva slags ressurser og alternativer en har til rådighet, og gjennom formingen av deres indre liv, hva folk tenker, føler, ønsker seg og verdsetter. Dette skal vi beskrive som klasseskillenes doble eksistens.

Klasse handler om hvordan ulikhet oppstår og hvilke konsekvenser ulikhet har for livene til folk som lever i ulike deler av klassestrukturen. I samfunn som det norske tar klasseskillene form av finmaskede forskjeller i økonomiske, kulturelle og sosiale ressurser. Disse ulikhetsrelasjonene omgir oss, begrenser oss og skaper konteksten for samhandlingen vår. Det er mer eller mindre uunngåelig at slike ulikhetsrelasjoner påvirker hvordan vi lever og hvilke valg vi tar. At vi begrenses av omstendighetene våre har vi sannsynligvis til felles med de fleste mennesker som har levd. Klasseskillene innebærer imidlertid at noen har mer frihet og flere valgmuligheter enn andre. Folk i de mer privilegerte klasseposisjonene har større kontroll over, eventuelt frihet fra, kreftene som påvirker oss alle, og dermed også en større frihet til å forme sine egne og sine barns liv. Noe av poenget med klasseanalyse er å se hvordan slike ulikheter vedvarer og opprettholdes både gjennom livet og på tvers av generasjoner. Hvilken klasseposisjon våre foreldre hadde, har mer å si for livene vi lever enn mange ser for seg. Fordelene og ulempene som knytter seg til foreldrenes klasseposisjon har en tendens til å samles opp og forsterkes i løpet av livet.

Når sosiologer snakker om klasse, inkluderer det alt ovenfor og mer til. Klasse er et gammelt begrep som enkelt sagt viser til kategorier eller grupper av personer som har lik eller likeartet sosial og økonomisk situasjon. Selv om begrepet brukes ulikt også blant sosiologer og klasseforskere, knytter de fleste det likevel på en eller annen måte til hvordan begrepet ble brukt av to av sosiologiens klassikere: Karl Marx og Max Weber. Felles for dem er at klasse dreier seg om hvordan en tjener til livets opphold. De aller fleste i dag lever av å jobbe for lønn, men noen har eiendom som de kan leve av inntekter fra, for eksempel fabrikker, bedrifter, landeiendom, til og med boliger. Ofte brukes klasse om ulike inntektsnivåer eller mer generelt om sosioøkonomisk situasjon. Men strengt tatt er det ikke levestandarden som sådan som vektlegges i den klassiske sosiologiske bruken av begrepet, men hvor denne levestandarden kommer fra. For å si det litt vanskelig er sosiologien interessert i hva slags forhold folk inngår i for å overleve.

Likhet og ulikhet i Norge

Norge er preget av både likhet og ulikhet. På den ene siden kan likhet ses på i økonomiske termer, slik vi var inne på med de forholdsvis små lønnsforskjellene i Norge. På den andre siden kan vi se på den norske likhetsorienteringen i mer kulturelle og moralske termer: Vi liker ikke at folk tror de er bedre enn andre, men dersom personer som objektivt sett er høyere i samfunnshierarkier gjør ting som viser at de «egentlig» er helt «vanlige», så er det stas.

To situasjoner kan belyse dette fenomenet. For det første den gangen kongen tok trikken. I 1973 var det oljekrise på grunn av voldsomt økte priser, og det var derfor begrensninger på tilgang til bensin og på bilkjøring. I stedet for å benytte sine kongelige fordeler og sin privatsjåfør, tok daværende kong Olav t-banen til Holmenkollen for å gå på ski. Det har blitt et ikonisk fotografi og et symbol på hvordan Norge er: Vel har vi konge, men vi er likevel et så egalitært land at ikke bare tar kongen t-banen, han insisterer også på å kjøpe billett. For det andre er det historien om Trond, som fikk motorstopp midt i morgenrushet (Nilssen, 2012). Han ble stående i veikanten i en time uten at noen stoppet for å hjelpe ham, helt til en av Norges rikeste (Kapital, 2023), forretningsmannen Kjell Inge Røkke, kom forbi. Dette ble en nyhetssak: Vi er et land hvor landets rikeste er som den barmhjertige samaritan og stopper for å hjelpe helt vanlige folk.

I tråd med disse eksemplene vurderer folk i Norge samfunnet som mye mindre hierarkisk enn hva folk i andre land gjør, til og med svensker og dansker (Hjellbrekke et al., 2014). Denne likhetsorienteringen er ofte nevnt som en av hovedforklaringene på at folk i Norge har så høy tillit både til hverandre og til myndighetene (Rothstein & Uslaner, 2005): «Samfunnslimet», som tillit ofte blir kalt, er så sterkt fordi vi er så like. Kort sagt så er det mye som tyder på at vi i noen viktige henseender både er relativt like, og at vi ønsker å være det.

Samlet sett er Norge på noen måter preget av likhet, samtidig som det også er viktige og omfattende ulikheter her: Norge er både likhetsorientert og har mindre lønnsulikheter enn andre land, samtidig som det også finnes betydelige sosiale ulikheter. Det finnes et lite apropos til bildet av kong Olav på trikken som illustrerer et annet viktig aspekt ved den norske likheten. Det var nemlig ikke helt tilfeldig at det var fotografer på plass for å ta bilder av denne hendelsen. I tillegg til å være en viktig symbolhandling som viste at også kongen avstod fra å bruke bensin under restriksjonene, illustrerer historien hvordan det kan være viktig for personer med makt å framvise likhet.

Disse betraktningene peker mot noe mer grunnleggende. Sosial ulikhet arter seg annerledes, er innlemmet i forskjellige kulturer og kan ha ulike konsekvenser i Norge enn i for eksempel USA, Sør-Afrika eller Storbritannia. Men de forskjellige sosiale ulikhetene deler likevel noen fundamentale kjennetegn som gjør at det kan være hensiktsmessig å forstå og analysere dem som klasseforskjeller. For å forstå hva dette vil si, er det nødvendig å både ha en sosiologisk forståelse av hva klasse er, og redskapene som trengs for å gripe de ulike måtene klasseskillene kan opptre på. Dette er avgjørende for å forstå klasseulikhet i et likhetsorientert samfunn, som denne boka handler mest om.

Hva er klasse?

Vi sa over at det sosiologiske klassebegrepet dreier seg om hva slags forhold folk inngår i for å overleve. Om en lever av å jobbe for lønn, inngår en for eksempel i et forhold til en arbeidsgiver, en eller flere sjefer, kollegaer og så videre. De ulike posisjonene en kan ha i disse forholdene er det som menes med klasse, i den klassiske og mest grunnleggende forstand. På den konkrete arbeidsplassen går en inn i hierarkiske autoritetsforhold, hvor en typisk har overordnede som har rett til å instruere hva en skal gjøre og hvordan og når en skal gjøre det. Mer overordnet sett inngår en i et forhold til arbeidsgiver, som betaler en viss sum (lønn) i bytte mot en viss innsats. Som vi skal se mente Marx at dette bytteforholdet kanskje ser rimelig og greit ut, men at det i realiteten er et utbyttingsforhold, hvor eieren beriker seg på (henter utbytte fra) de ansattes arbeid. Uansett gir de ulike posisjonene i disse forholdene grunnlag for ganske ulike livssjanser. Dette begrepet viser til personers tilgang til verdsatte sosiale og økonomiske goder, som utdanning, helsehjelp eller inntekt.

De som ikke har annet å selge på arbeidsmarkedet enn evnen sin til å gjøre enkelt arbeid, får typisk mindre betalt enn de som kan utføre arbeid som krever spesiell kompetanse eller utdanning. Men de aller mest gunstige livssjansene nytes typisk av dem som ikke er avhengige av å jobbe for lønn, men som i stedet kan leve av eiendom. Klasseteoretisk er det viktig at disse forholdene er knyttet til helt grunnleggende sider ved hvordan samfunn som det norske er skrudd sammen, fordi det dreier seg om hvordan varer og tjenester produseres og distribueres og hvordan verdiene fra denne virksomheten blir fordelt.

De ulike livssjansene som følger av ens klasseposisjon, er et hovedtema i forskningen på klasseskiller. Klasseanalyse dreier seg om å forbinde en forståelse av samfunnets grunnstruktur med dets fordeling av goder og byrder og hvordan dette spiller inn på livene våre. Når vi er interessert i ulike livssjanser, innebærer det å analysere sosial ulikhet. Sosial ulikhet kan vise til nær sagt hvilken som helst betydningsfull forskjell mellom folk, som har å gjøre med noe samfunnsmessig. Ofte tenker en på fordelingen av inntekt eller på utdanning. Selv om sosial ulikhet gjerne tenkes på som noe som i en forstand er samfunnsskapt og har samfunnsmessige konsekvenser, kan også ikke-samfunnsskapte egenskaper eller kvaliteter ved personen være grunnlag for sosial ulikhet. Tenk for eksempel på en individuell egenskap som språklig eller verbal intelligens, som er ulikt fordelt i befolkningen og som derfor kan fungere som grunnlag for å dele folk inn i ulike grupper. Ulikheten mellom disse gruppene bør imidlertid bare forstås som sosial når den har sosiale konsekvenser, som at gruppene kommer ulikt ut i fordelingen av goder og byrder.

Denne fordelingen er videre sosial fordi den er sterkt betinget av hvordan samfunnet den oppstår i er innrettet. I dagens norske (utdannings)samfunn er språklige ferdigheter en egenskap som gjerne blir positivt framhevet og belønnet, men vi trenger ikke gå så langt tilbake i tid før det var andre deler av intelligensen som ble høyere verdsatt (kroppslig-praktisk eller romlig intelligens, for eksempel). Men også eksempelvis biologisk kjønn og hudfarge er trekk ved personer som ikke i og for seg er samfunnsskapte, men som ofte brukes som grunnlag for sosial ulikhet. Trekkene som sådan er ikke sosialt skapt, men det er gjennom sosiale prosesser de blir grunnlag for ulikhet. Rasialisering «beskriver en prosess der mennesker tillegges bestemte trekk gitt sin (antatte) gruppetilhørighet, og der disse trekkene systematisk nedvurderes eller oppvurderes sammenlignet med andre grupper» (Andersson, 2022, s. 48). Såkalte «rasekategorier» er ikke objektive inndelinger, men sosiale konstruksjoner som tar tak i noen trekk ved personer og bruker disse konstruksjonene til å dele personene inn i grupper. De aktuelle trekkene ved noen personer gis en bestemt mening og fortolkes som bedre eller dårligere enn andre, og det kan så danne grunnlaget for segregering og diskriminering, som da «svarte» og «hvite» ikke kunne bruke samme toaletter i USA fram til 1960-tallet.

Klasse og lagdeling

Lagdeling, eller stratifikasjon, viser til mer varig og strukturelt forankret sosial ulikhet. Det er en metafor hentet fra geologien, hvor stratifikasjon viser til hvordan bergarter ligger oppå hverandre i ulike lag. I sosiologien viser lagdeling til hvordan grupper med ulik mengde status, penger og utdannelse er ordnet hierarkisk. Historisk er begrepet lagdeling knyttet til sosiologisk funksjonalisme. I denne tilnærmingen har ulike samfunnslag forskjellige funksjoner, noe som gjør at de er gjensidig avhengig av hverandre. Grovt sagt vil en ulik fordeling av goder innenfor denne forståelsen betraktes som nyttige, altså funksjonelle. Funksjonalismen sammenligner samfunnet med en organisme, som for eksempel menneskekroppen. Kroppen som helhet er avhengig av alle sine ulike funksjoner. Samtidig tenkes noen funksjoner som viktigere enn andre. På samme måte er det med samfunnet, antar funksjonalismen. Slik hjernen og hjertet har en spesiell funksjon for kroppen, har også samfunnet noen funksjoner som er mer sentrale enn andre. Så er ideen enkelt sagt at jo viktigere yrket er, desto høyere belønnes det, og at dette fører til at de mest egnede folkene motiveres til å inneha dem (Davis & Moore, 1945; Parsons, 1988). Skole- og utdanningssystemets funksjon er, blant annet, å sortere personer etter evner og innsats, slik at en på arbeidsmarkedet kan sluse de mest kompetente personene inn i de viktigste posisjonene. Lagdelingssystemet bidrar slik til at samfunnets viktigste posisjoner fylles av de best egnede og mest motiverte personene, og dette forstås da som til alles beste. Dette perspektivet er ikke så sentralt i dagens ulikhetsforskning. Grunnene til det er kompliserte, men har å gjøre med problemer med selve forklaringen av ulikhet, og ikke minst spådommene om hvordan ulikheten ville utvikles, som vi skal ta for oss i kapittel sju. Men ideer som minner om funksjonalistenes, er likevel utbredt i forestillinger både om hvorfor sosiale ulikheter eksisterer, og i noen tilfeller også hvorfor de er rimelige eller rettferdige.

Den funksjonalistiske lagdelingssosiologien la til grunn at den strukturerte sosiale ulikheten, lagdelingen, i bunn og grunn er funksjonell. Det vil si at den er til det beste for samfunnet som helhet. En kunne frykte at innbyggerne opplevde lagdelingen som urettferdig, men her kommer viktigheten av samfunnets normative integrasjon inn: Kort fortalt betyr det i denne sammenhengen at samfunnsmedlemmene gjennom sin sosialisering har lært seg å forstå og sette pris på den funksjonelle differensieringen og lagdelingen. Sosialisering viser til hvordan hvert enkelt menneske lærer å bli samfunnsmedlemmer ved å internalisere normer og verdier og å lære å utføre sosiale roller (eksempelvis ansatt, venn, borger). Samlet sett gir dette den funksjonalistiske lagdelingsteorien et preg av harmoni og konsensus. Lagdelingen er til alles beste, og er derfor også akseptert av alle.

I seg selv er det ikke så kontroversielt å hevde at noen yrker kan være viktigere for samfunnet enn andre. Det som er mindre klart, er hvordan dette skulle kunne forklare ulikhetene. En sak er at det er vanskelig å gjennomgående definere hva som er «viktige jobber». Det er ikke så vanskelig å argumentere for at både bygningsarbeidere og sykepleiere er nødvendige, og at også deres arbeid må ledes eller koordineres. Men verre er det å rangere alle yrker etter viktighet, slik funksjonalismen legger til grunn. En annen, men relatert sak, er at det virker klart at yrkers inntektsnivå og status ikke entydig speiler hvor viktige de er: Hvorfor skulle for eksempel en sykepleier tjene vesentlig mindre enn en middels god mannlig fotballspiller?

I et klasseanalytisk perspektiv forstås ulikhetene i stedet som tegn på maktforholdet mellom sosiale posisjoner. En viktig grunn til at ledere tjener så mye mer enn sine ansatte, er at de er i posisjon til å kreve mer i lønnsforhandlingene. For vanlige ansatte kreves som regel organisering og press for å øke lønningene. Når klasseanalysen vektlegger disse maktforskjellene og ulikhetene i interesser mellom folk i ulike klasser, er det en tankemåte som vektlegger konflikt mer enn konsensus og harmoni. Likevel er det ikke gitt at dette skal munne ut i åpen og uttalt konflikt eller kamp. Om det skjer eller ikke vil være avhengig av andre forhold ved det aktuelle samfunnet. Selv om klasseskillene grunnleggende sett er konfliktfylte, kan de i mange sammenhenger fortone seg harmoniske og konsensuspregete. I Norge mener for eksempel et overveldende flertall at det ikke er særlig store konflikter mellom rike og fattige eller mellom eiere og ansatte (ISSP, 2019; vi kommer tilbake til disse tallene i kapittel ni). Motsetningen mellom konsensus og konfliktperspektiver kan derfor virke litt overdrevet.

Det objektive og det subjektive

Et viktig poeng for mye klasseforskning og -teori er at klasseskillene i en forstand er objektive. Det betyr at de sosiale forskjellene er som de er, uavhengig av hva de som kommer godt eller dårlig ut skulle tro eller mene om dem. I forlengelsen av dette er det også sider ved hvordan klasse virker, som ikke lar seg forklare gjennom hva mennesker i de ulike klassene synes eller foretrekker. Argumentet her er at klasseskillene innebærer noen forskjeller i hvordan en lever og hva en er tjent med, og at disse forskjellene påvirker ens handlinger i verden. Disse handlingene og deres konsekvenser kan utvise noen tendenser som ikke er lette å forstå i lys av personenes ønsker og motiver, men som er forståelige i lys av klassestrukturen.

La oss ta to litt forskjellige eksempler på dette. Først kan vi ta for oss foreldre i øvre middelklasse, som kanskje moralsk og politisk ønsker at det skal være like muligheter for alle, uavhengig av sosial eller etnisk bakgrunn. Disse foreldrene kan likevel iverksette en rekke strategier som er ment å være til deres eget barns beste, men som også i praksis innebærer å redusere andres muligheter. Eksempler på det kan være å bruke penger på privatlærere, gi økonomisk støtte slik at barna har råd til å ta opp fag etter videregående eller å finansiere studier. Dette innebærer å bruke familiens økonomiske ressurser for å hjelpe ens egne barn. Muligheten avhenger ganske direkte av familiens økonomiske situasjon: Det er selvsagt lettere å betale for dette når en har god råd. Samtidig er gode karakterer og studieplasser knapphetsgoder: Det er i de fleste tilfeller et begrenset tilbud av dem, og for hver som får det, er det noen som ikke får det. Som vi skal se i kapittel sju er det en systematisk tendens til at barn fra de høyere klassene langt oftere får både høye karakterer og attraktive studieplasser enn barn fra klasser med mindre ressurser. På denne måten kan selv folk som ønsker det motsatte bidra til å opprettholde og til og med øke sosiale ulikheter, på grunn av en kombinasjon av de spesielle ressursene de har og hvordan bruken av disse ressursene påvirker andre.

Et annet eksempel kan være den privilegerte klassen i Marx’ klasseanalyse (mer om den i neste kapittel), de såkalte kapitalistene. For Marx er kapitalistene en gruppe som tjener til livets opphold gjennom eierskap av det han kaller produksjonsmidler: bedrifter, fabrikker, maskiner, lokaler og så videre. Kapitalistene lever altså ikke av å jobbe for lønn. Selv om de ofte også jobber, er det overskuddet fra bedriftene de eier de lever av. Derfor er det livsnødvendig for dem at bedriften er lønnsom, det vil si at det er et overskudd fra den. For mange kapitalister er det slik at bedriftens lønnsomhet må oppnås i konkurranse med andre kapitalister, som altså samtidig prøver å gjøre eller holde sin bedrift lønnsom. For hver enkelt kapitalist betyr dette at de i en forstand er låst i en konkurranse med andre kapitalister om å sikre sin bedrifts lønnsomhet. Dette skaper et press i retning av å unngå eller kutte «unødvendige» kostnader: Det er billigere å gi de ansatte lavere lønn, eller kreve mer innsats for lønnen, og det er billigere (for kapitalistene) å dumpe eventuell forurensning rett i naturen enn å investere i utstyr for rensing eller lignende. Den enkelte kapitalist kan være personlig overbevist om at det beste (i prinsippet) ville være at små økonomiske forskjeller mellom eiere og arbeidere, eller at all økonomisk virksomhet var miljøvennlig og bærekraftig. Men poenget her er at det er noen strukturelle omstendigheter omkring kapitalistens valg, som knytter dennes egen «overlevelse» til bedriftens konkurransedyktighet og dermed lede en til å gjøre ting som skader miljøet eller utnytter arbeidere. Å ta disse strukturelle forholdene i betraktning gjør valgene forståelige, selv i de tilfellene hvor de ikke ser ut til å harmonere med den aktuelle personens verdier og meninger.

Disse to eksemplene illustrerer at hva vi gjør, og/eller konsekvensene av det vi velger å gjøre, systematisk kan stå i et ganske komplisert forhold til hva vi selv mener, foretrekker eller ønsker oss. I begge disse tilfellene er det hva vi kan kalle strukturelle forhold som er årsaken til at forholdet blir komplisert. Med strukturelle forhold sikter vi til hvordan sosialt liv er organisert på måter enkeltpersoner ikke selv kan kontrollere eller forandre, slik som den kapitalistiske økonomien, skole- og utdanningssystemets utforming, kostnadene ved privatundervisning og så videre.

Teori og forskning om klasse har pleid å anlegge et slikt strukturelt fokus, hvor det legges mer vekt på strukturer og systemer enn på følelser, tanker og verdier. Det har vært en utpreget tendens til å forstå klasse på en objektivistisk måte. Med det menes tendensen til å tenke på samfunnet som et objekt, omtrent som en ting, som har kvaliteter og egenskaper som ikke er de samme som kvalitetene og egenskapene til individene som bebor dette samfunnet. I de to eksemplene over antyder vi forklaringer på personers handlinger i forhold som i en forstand ligger utenfor dem selv, i personenes klasseposisjoner og i mer generelle trekk ved samfunnsstrukturen i Norge: Folk gjør ikke som de gjør på grunn av sin personlighet, sine ønsker eller verdier, men på grunn av sin plassering i samfunnsstrukturen.

Et problem med denne tankemåten er at spørsmål om hvordan folk opplever sin egen situasjon, hva de ønsker, mener og setter pris på, faller helt ut av bildet. Men slike tilsynelatende subjektive forhold må tas med i betraktning hvis en vil forstå hvordan klasseskillene virker og opprettholdes. De siste tiårene har mange klasseforskere derfor insistert på at det objektive og subjektive ved klasseskillene må ses i sammenheng. En markant utvikling har skjedd innenfor det som gjerne kalles kulturell klasseanalyse, som vektlegger at klasse ikke bare må forstås som objektive forskjeller i ressurser og muligheter, men også som ulike kulturer, væremåter og verdenssyn. Forskere i denne tradisjonen har vært opptatt av at klasseskillene manifesterer seg i veldig ulike opplevelser, på grunn av de svært forskjellige omstendighetene en lever under. Noen vokser opp i store familier i små leiligheter, hvor foreldrene eller forelderen har lave inntekter og det er omfattende problemer med fattigdom og kriminalitet i nabolaget. Med små leiligheter blir det for mange vanlig å oppholde seg utendørs, og dermed blir det også lettere å bli dratt inn i nabolagets problemer. Andre vokser opp i romslige eneboliger med velstående foreldre, i rolige nabolag hvor den kanskje vanligste formen for kriminalitet er å snyte på skatten, og hvor det kanskje finnes kjellerstuer hjemme som ungdommer kan samles i. Gjennom livet avleires slike opplevelser inne i personen, opplevelser som på grunnleggende måter former oss som mennesker. Dette gir seg utslag i forskjeller i hva vi er vant til, hva vi tar for gitt, hva vi forventer av livet, hva vi setter pris på og liker, hva vi syns og mener, hva vi bekymrer oss for og frykter, og så videre. Slike prosesser, hvor den sosiale verden så å si bygges inn i personen, kalles sosialisering.

En hovedtanke i den kulturelle klasseanalysen er at de forskjellige opplevelsene og erfaringene som følger av liv i ulike sosiale og økonomiske omstendigheter gir opphav til forskjellige klassekulturer. Ideer om klassekulturer innebærer ikke at folk som i en forstand er i samme klasse har akkurat samme opplevelser og akkurat samme kultur, men at de har noen ting som er felles. En måte dette kommer til uttrykk på er, i forskjeller i smak og livsstil: Er en interessert i jazz og klassisk musikk, samtidslitteratur og internasjonale nettaviser, eller har en mer sans for dansebandmusikk, campingferie, pengespill og å lese om kongehuset og kjendiser? Klassekulturene kommer også til uttrykk i forskjellige holdninger og meninger, måter å oppdra barn på og i forskjellig selvforståelse eller identitet.

I et kulturelt klasseperspektiv er det dermed ikke slik at objektive samfunnsstrukturer direkte trekker i trådene når vi handler, uavhengig av våre egne motiver, ønsker og verdier. I en vesentlig grad er det heller slik at disse motivene, ønskene og verdiene formes historisk, gjennom de forskjellige klassedelte erfaringene vi gjør oss. Sosialisering blir dermed en viktig del av forklaringen på hvorfor vi finner klasseforskjeller i så mange områder av livet. Det er imidlertid viktig å ikke overdrive denne delen av forklaringen heller. Ett moment er at vi ikke bare formes av klassedelte erfaringer, men også av en rekke andre ting. Et annet er at folks handlinger ikke kan forstås som utelukkende skapt av deres sosialisering. En må også ta i betraktning individuelle forskjeller, kontekst og tilgjengelige ressurser.

Ideer om sosialisering har vært gjenstand for mye kritikk i sosiologi. Et sentralt ankepunkt har vært at en sterk vektlegging av sosialisering kan virke som å framstille folk som cultural dopes, som lydig følger normer uten videre å tenke seg om. Cultural dopes følger normene for «barn» når en er med sine foreldre, når en handler i butikken følger en tankeløst skriptet for «handletur», en følger «seksuelle skript» i andre sammenhenger, og så videre. Slike måter å tenke om sosialisering på kan også fort få et objektivistisk preg, hvor mennesker framstilles som passive mottakere av normer og regler fra «Samfunnet», som de så knirkefritt etterfølger. I denne boka støtter vi oss på sosialiseringsforståelser som gir større rom for kreativitet. Det som læres gjennom sosialiseringen kan ikke bare være detaljerte og bestemmende normer og «manus», for hvordan skulle en kunne lære seg riktig oppførsel for enhver tenkelig situasjon? Vi følger i stedet Bourdieu i at det en erverver seg gjennom sosialiseringen er bedre å forstå som måter å tenke, handle og være på, som anvendes eller overføres kreativt til nye situasjoner.

I denne boka legger vi til grunn at klasse best forstås om vi forsøker å kombinere perspektivene ovenfor og betrakte klasseskillene både i (kvasi)objektivt lys, som strukturelle forskjeller i makt og ressurser, og i (kvasi)subjektivt lys som symboler, fortolkninger og identiteter/ selvforståelser. Innfallsvinkelen vår er den Bourdieu-inspirerte ideen vi nevnte innledningsvis om at klasseskillene har en form for dobbel eksistens. På den ene siden kan vi snakke om klasseskiller i form av den typen strukturelle klasseskiller som Marx var opptatt av, med den ulike fordelingen av ressurser som opprettholdes gjennom institusjoner. På den annen side finnes klasseskillene i en forstand inne i hver enkelt, i ulike måter å oppfatte, tenke om, handle og være i verden på, som ligger nærmere en fenomenologisk forståelse. Det er dette Bourdieu kalte klassehabitus.

Gangen i boka

Klasseanalyse studerer sosial ulikhet og makt, hvordan ulikhet preger det sosiale livet og oppstår over tid, med utgangspunkt i noen grunnleggende forhold i kapitalismen. Nettopp det strukturelle grunnlaget for klasseskillene er tema for bokas andre kapittel. Her utbroderer vi hva vi mener med at klasseskillene har sitt grunnlag i kapitalismens produksjons- og markedsforhold. Vi blir kjent med de klassiske sosiologiske argumentene for at kapitalismen i seg selv innebærer klasseskiller på grunn av hvordan produksjon er organisert og hvordan varer og tjenester omsettes, og hvordan folk skaffer seg et levebrød. Vi understreker at klasse dermed viser til en relasjon, altså at klassebegreper som «arbeider», «kapitalist» eller «middelklasse» ikke har noen betydning i isolasjon, men viser til posisjoner som står i et forhold: Det er i og gjennom klasseforholdene at disse posisjonene i det hele tatt finnes. I forlengelsen viser vi at denne relasjonen er et ujevnbyrdig avhengighetsforhold som innebærer ulikheter i maktforholdet mellom partene. Sentralt er dermed også at klasseskillene er konfliktpregede, selv om dette ikke trenger å komme så sterkt til uttrykk.

Den teoretiske forståelsen vi drøfter i andre kapittel er i en bestemt forstand det vi skal kalle for abstrakt. Med det mener vi ikke at den er vag eller upresis, men at den bare fokuserer på ett forhold av gangen og abstraherer bort andre aspekter. Men for at klasseanalyse skal kunne håndtere hvordan makt og ulikhet fungerer og opprettholdes i praksis, trengs det også mer konkrete forståelser av klasse. I kapittel tre står dette i sentrum. Det klassiske sosiologiske klassebegrepet tar for seg klasseskillenes strukturelle grunnlag isolert fra alt det nødvendigvis er forbundet med. Mens en kan forstå mye om disse strukturelle trekkene gjennom slik analytisk abstraksjon, må vi som sosiologer også se på hvordan strukturelle trekk i praksis nettopp ikke er systematisk atskilt fra andre deler av den sosiale virkeligheten. Vi foreslår at dette kan forstås som strukturasjonen av klasseforhold og viser hvordan ulike klassetilnærminger nettopp har benyttet konkrete måter for å studere klasser og klassestrukturer. Vi tar for oss en flere konkretiseringer, men retter spesielt oppmerksomheten mot John Goldthorpe og hans kollegaers svært populære klassemodell og mot Pierre Bourdieus utvidede tilnærming og hvordan den har blitt anvendt i en norsk kontekst. Noe som står sentralt i kapittelet, og som blir viktig i resten av boka, er Bourdieus modell av klassestrukturen, det såkalte sosiale rommet. I dette kapittelet ser vi også på hvordan klasseskillene kan tenkes i sammenheng med forskjeller og ulikheter knyttet til kjønn og etnisitet gjennom begrepet om interseksjonalitet. Vi argumenterer for at det gir mening å tenke om disse ulikhetsformene som noe som er sammenvevd og som med fordel må forstås i sammenheng når det er snakk om konkrete ulikheter. Likevel er vi opptatt av at det også er gode grunner til å ikke blande alt sammen i analytiske tilnærminger, og at det kan være nyttig å skille mellom former for makt og ulikhet som er identitetssensitive (kjønns- eller etnisk diskriminering) og identitetslikegyldige (relasjonen mellom kapitalist og arbeider).

Vi har vært inne på at klasseskillene ikke burde forstås kun som materielle og «objektive» forskjeller i makt og levekår, men også som forskjeller i måter å leve og være på i mye bredere forstand. I fjerde kapittel tar vi opp igjen temaene om konkretisering av klasse og hvordan klasseulikhetene kan sies å ha en dobbel eksistens gjennom å både forstås som «utvendige» strukturelle forhold og som «innvendige», som måter å oppfatte, tenke og handle på. Når folk har levd så ulike liv med så ulike muligheter, har de opplevd forskjellige ting og dermed også utviklet seg til å være ulike på flere områder. Det ser vi igjen i de dels markerte sosiale ulikhetene i hva folk mener, liker og setter pris på. Langs klasseskillene finnes det en rekke ulike oppfatninger, i sansen for alt fra samtidslitteratur til pengespill. Det er klasseforskjeller i fritidsinteresser, hva en liker å lese om i avisene, fysisk aktivitet, musikksmak, feriepreferanser, ideer om barneoppdragelse, meninger om skattesystemet, hvilke partier en stemmer på og hva en liker å spise og drikke.

I dagens sosiologi har slike spørsmål stått sentralt i studier av kultur og livsstil, tett knyttet til franske Pierre Bourdieus arbeider, og vi vil derfor bygge videre på redegjørelsen av hans klasseforståelse i kapittel tre. I kapittel fire presenterer vi grunntrekkene i Bourdieus analyse av klasse og kultur. Dette er også et felt hvor spenningen mellom likhet og ulikhet i Norge har vært temmelig uttalt, noe vi skal ta for oss mer i detalj. Bourdieu mente å vise at klassestrukturens grunnleggende skillelinjer kunne gjenfinnes i livsstilene fordi disse på avgjørende måter nettopp muliggjøres av klasse. Han viste at kontrasten mellom overklassen og arbeiderklassen kunne gjenfinnes i kontrasten mellom det han kalte frihetssmak og nødvendighetssmak. Dette er både fordi livsstiler koster penger og slik sett har noen innebygde grenser, men også fordi mange former for kulturell smak forutsetter en kulturell kunnskap eller fortrolighet med bestemte typer kultur. For å forklare hvordan det henger sammen tar vi opp noen mer generelle trekk i Bourdieus sosiologi, slik som begrepene om habitus og kulturell kapital. Vi tar også opp noen av kontroversene rundt Bourdieus analyser av klasse og smak.

Det er imidlertid ikke bare viktige ulikheter i interessen for kultur, men også for politikk og samfunnsliv mer generelt. Litt på samme måte som det er klasseforskjeller i hva slags kultur en liker, er det også klasseforskjeller i hva slags politikk en liker, og slik det er forskjeller i interessen for kunst, er det også klasseforskjeller i interessen for politikk. I femte kapittel tar vi for oss spørsmål om konflikt, politikk og tillit. Klasseskillene er grunnleggende konfliktfylte, og vi tar i dette kapittelet for oss noen av måtene det kommer til uttrykk på – og også litt om hvorfor det ikke alltid kommer så klart fram. En viktig uttrykksmåte for klassekonflikter er ved arbeidsplasskonflikter, en annen er i det politiske systemet. Lenge var det slik at arbeiderklassen oftere stemte til venstre, mens middel- og overklassen stemte til høyre. Dette er endret de siste tiårene, fordi mange i middelklassen stemmer til venstre, mens svært mange i arbeiderklassen avstår fra å stemme i det hele tatt. Mer grunnleggende finnes det vedvarende ulikheter i politisk interesse og selvtillit: De øvre klassene føler seg mer komfortable med politikken, mens folk med mindre kapital sjeldnere føler at politikk angår dem. Overklassen og øvre middelklasse erklærer langt oftere at de er interessert i politikk, føler seg tryggere på evnen sin til å delta i det politiske liv, syns det lettere å gjøre seg opp en mening og stemmer oftere enn de andre klassene.

Så langt har vi sett at klasseskillene har et strukturelt grunnlag og kommer til uttrykk i både forskjellige livssjanser, livsstiler og politiske valg. Men de sosiale forskjellene finner vi også igjen i fysisk og geografisk avstand. I sjette kapittel ser vi derfor på hvordan klasseskillene kommer til uttrykk i segregering, det vil si gjennom romlig atskillelse. Det klassiske eksempelet på dette er boligsegregering, som dreier seg om hvorvidt folk i ulike klasser bor på ulike steder. Dette er et tema som ofte har vært tenkt på som gettodannelse og lignende, som altså skulle vise til konsentrasjonen av mindre privilegerte i bestemte byområder. I kapittelet viser vi at i Norge er det imidlertid de rikeste som lever de mest atskilte livene i distinkte «gylne gettoer», spesielt på Oslos vestkant. Her tar vi også opp spørsmålet om hvilken betydning nabolaget har for de som vokser opp i dem.

Klasseskillene kaster også lange skygger, slik at klassebakgrunn betyr en hel del for ens sjanser i livet. Dette ser vi nærmere på i kapittel sju. I en forstand er det mye sosial mobilitet i Norge: Mange befinner seg i en annen klasseposisjon enn sine foreldre. Men det meste av bevegelsen, denne sosiale mobiliteten, er over relativt små sosiale avstander, som når barnet til en ufaglært arbeider selv blir faglært arbeider. Selv om det finnes flere eksempler på folk som har «startet med to tomme hender» og bygget seg opp store formuer, er ikke dette så typisk. Det er langt vanligere at toppstillingene i samfunnet bekles av noen med bakgrunn fra de mest privilegerte klassene. Motsatt opplever de fra lavere klassebakgrunn oftere vanskelige og utfordrende livssituasjoner. For eksempel er kvinner som har vokst opp i arbeiderklassefamilier langt oftere avhengig av velferdsoverføringer enn de som har vokst opp i en overklassefamilie.

I det sjuende kapittelet tar vi altså opp teori og forskning om sosial mobilitet og hvilken rolle utdanningssystemet spiller i det. Sosial mobilitet dreier seg om bevegelser i samfunnsstrukturen. Utdanningssystemet har typisk vært forstått som den viktigste kanalen for å oppnå slik bevegelse. Som i alle sammenlignbare land er det også høy sosial mobilitet i Norge, forstått som at det er mange som befinner seg i en annen klasse(kategori) enn sine foreldre, men de fleste klassereisene foregår altså mellom klasseposisjoner som ligger ganske nære hverandre i det sosiale rommet. Et stykke på vei henger dette sammen med at sosial bakgrunn fremdeles utgjør en stor forskjell i utdanningssystemet: jo høyere sosial bakgrunn, desto bedre karakterer. Men, ikke minst: Jo høyere sosial bakgrunn, desto oftere velger en å fortsette i utdanningssystemet ved ulike korsveier, også uavhengig av hvor gode karakterer en har. I dette kapittelet ser vi hvordan både materielle og kulturelle forskjeller mellom klasseposisjoner er viktige i forklaringer av dette.

I diskusjonen av klasseskillenes dobbelte eksistens har vi tatt opp hvordan klasse kroppsliggjøres, altså at de sosiale ulikhetene setter seg i kroppen. I åttende kapittel tar vi derfor for oss det som kanskje er det mest dramatiske utslaget av klasseskillene, nemlig de sosiale ulikhetene i helse og dødelighet. Praktisk talt alle helseplager og lidelser er vanligere blant de med mindre kapital: muskel- og skjelettplager, kols, hjerteinfarkt, diabetes, langvarige smerter og psykiske lidelser. På samme måte har ungdom fra høyere klassebakgrunn høyere livskvalitet, bedre helse og mindre psykiske plager. Det er også store ulikheter i hvor lenge en lever: Blant kvinner er det slik at fjerdedelen med lavest inntekt i gjennomsnitt lever omtrent seks år kortere enn hva fjerdedelen med høyest inntekt gjør. Blant menn er gjennomsnittsforskjellene enda større, nesten ni år. Men hvorfor finnes disse ulikhetene, selv i samfunn som tilbyr nesten gratis helsehjelp til alle? Vi tar for oss fem hovedtyper av forklaringer i litteraturen: ulikheter i livsstil (eller helseatferd); materielle faktorer, som arbeids- eller boforhold; psykososiale forklaringer, som peker mot aspekter ved selve klassehierarkiet; seleksjons- og mobilitetsforklaringer, hvor det er helse som påvirker klasseposisjon i stedet for motsatt; og til sist den grunnleggende årsaksforklaringen, hvor det er mer fundamentale årsaker til helseulikhetene som vektlegges, ikke ulikt hva vi har beskrevet som klasseskillenes doble eksistens.

Trådene samles i kapittel ni. Her løfter vi blikket og tar opp hva alt det foregående forteller oss om klasse i Norge. Vi får et gjensyn med de grunnleggende teoretiske spørsmålene slik at vi kan drøfte hva forskningen viser om strukturasjonen av klasseforhold i Norge. Vi mener på den ene siden at Norge er tydelig og systematisk klassedelt, i den forstand at slike skillelinjer er en viktig del av samfunnsstrukturen. Samtidig argumenterer vi her for at klassestrukturasjonen i Norge er flerdimensjonal og viser tegn til fragmentering. Det betyr at klassestrukturens grunnleggende skillelinjer gjenfinnes i en rekke sosiale forskjeller i Norge, men at disse ikke ser ut til å krystallisere seg i noen få klart avgrensede samfunnsklasser.