Agnes Lidbeck

Nikes bok

Oversatt av Monica Aasprong

Agnes Lidbeck

Nikes bok

Oversatt av Monica Aasprong

I

Kjærligheten er tålmodig, er velvillig. Den

utholder alt, tror alt, håper alt,

tåler alt

Som en forbannelse synes galskapen å

bryte ut i nærheten av kjærlighetens vilkår,

den rituelle innlemmelsen i kvinnerommet.

Kjærligheten faller aldri bort. Men om det er profetiske gaver,

eller det er kunnskap, så skal det opphøre.

Alt handler om å slåss for sin identitet.

Fra Første Korinterbrev og

Den sårade divan av Karin Johannisson

DEN FØRSTE KATASTROFEN

(1982)

Det første som skjer, er en katastrofe. Alt som kommer etter den, er ringer i vannet. Katastrofen utspiller seg på en strand. En solfylt søndag i august. År 1982.

*

Karin har våknet om morgenen med lett hodepine, av at tvillingsønnene hennes Gustaf og Oscar krangler om en eller annen ting som for tiden appellerer til begge de to fireåringene. Tommy, mannen hennes, har ikke våknet av stemmene deres. I stedet har en tynn sikletråd silt ut av munnen hans og vætet puta. Det er den, tråden, som har gjort henne irritert, og fått henne til å ringe – altfor tidlig – til sin nærmeste venninne Rosmarie, for å foreslå en dag på stranden. Med alle barna.

Altså, Karin: småbarnsmor med en irriterende mann, våkner tidlig. Rosmarie, bestevenninnen, er også småbarnsmor. De er vant til å omgås som familier. De er gift med henholdsvis Tommy og Janne. Barna er mellom fem og ett år gamle.

De lever i et før. Sammen. Ikke klar over at det kommer et etter.

*

Rosmarie takker selvsagt ja. Når Tommy våkner, henger han seg søvndrukkent på, han roter med dårlig samvittighet fram kaffetermosen og bollepose fra fryseren, samt noen kokte egg og tomater, samt ostebrødskiver, for å blidgjøre Karin. Kjølebagen for at saften til barna skal holdes kald, og et Femina til mamma, dobbelt opp med plastspann så de slipper å slåss om dem, samt gravemaskinen, og den store typen håndklær.

Med så mye oppakning må de ta bilen selv om det fins en snarvei langs svabergene som er raskere til fots. På stranden har Rosmarie og hennes Janne allerede satt opp en parasoll. Den er som et kaleidoskop for sollyset.

Barna holder seg inne i skyggen. Mellom ribbeina til Martin oppstår dype groper når han graver, men han er tålmodig selv med de yngste guttene, de får være med på vollgraven. Harmonien ved barn som ikke kiver. Sanden er hvit og finkornet. Vinden skaper strømmer under overflata, som gjør at du, som flyter, når du flere meter senere kikker opp, har drevet langt bortenfor ansamlingen av håndklær og spann og virkelig må ta i med leggene for å kunne gå tilbake gjennom det langgrunne vannet.

*

Badende inne fra byen, pleier ikke å finne fram til denne delen av stranden. Det er derfor Karin elsker den, fordi den ligger så avsides. Stien fram til den er skjult av krattskog. Vannet skjuler ellers sterke strømmer som trekker utover, slike som ikke vugger, men drukner, samt steinete partier på den myke bunnen. De kan skjære opp ei tå. Knausen med fyret kaster skygge, bølgene brytes høyere her.

Badende inne fra byen pleier å foretrekke å legge seg lenger bort, praktisk nær parkeringsplass og iskiosk, der en symbolsk livbøye er festet på en stolpe. Badende inne fra byen orker ikke å bakse kurvene og solstolene sine hele veien rundt odden.

Man er vant, slik man er vant til å omgås klanvis, til å være alene her. Men nå kommer det inn noe fremmed og rokker ved alt.

*

Det er den kastede steinen som kommer til å lage ringene i vannet. Det er en fremmed, som kommer gnislende på en gammel sykkel, akkurat idet sola står som høyest.

*

For Karin føles det som om noen har kommet inn i hagen deres og slått opp telt. Demonstrativt eller bare intetanende om hvordan man oppfører seg.

Karin vet ikke hva hun heter, ennå. Hun vet at kvinnen er sammen med noen som har kommet til stedet for sesongen, men hun har ikke brydd seg nok til å huske noe navn. Bryr seg fortsatt ikke nok, da hun ser kvinnen skubbe sykkelen helt til sanden blir for løs og tung, videre balansere setet mot hoften og løsne barnet fra barnesetet.

Det ser ensomt ut. Klumsete, kan man tenke. Eller så ser mor og barn alltid naturlig ut?

Karin legger merke til at det er ei jente; noe med klærne røper det. Et lite stikk i mellomgulvet, hos Karin, misunnelsen er et raskt hugg, sorgen like umiddelbar, like skarp. Men også like kort.

*

Kvinnen oppfører seg merkelig, slik Karin husker det senere. Hun vinker ikke blidt til gruppen nede ved vannet, roper ikke noe beskjedent «hei, hei». Hun oppfører seg som om hun skulle vært alene, eller i en stor folkemasse, hvor ingen legger merke til en.

Hun har ikke med seg noen parasoll, ikke noe badelaken, ingen kaffekurv eller kjølebag, ikke engang en slurvemikkels floksete plastpose fra nærbutikken med kjekspakker og leskedrikker.

I stedet graver hun en runding rundt seg selv og barnet, ned til den fuktige sanden, og knyter sjalet sitt mellom to pinner, festet mot vinden, som et ineffektivt vern mot sol og vind, som bare leker med sol og vind, som bare blafrer i vind, gjennomlyst av sol.

Dette med rundingen kommer Karin også til å huske. Det kommer til å dukke opp i hodet i de mest upassende situasjoner. Grunn, bare så vidt synlig fra der hun selv står: Likevel vet hun godt hvordan den sanden som er mørkere, dufter, hvordan den varme hele tiden blir varmere for de fingrene som holder på utenfor sirkelen, lar sandkornene renne fram og tilbake som et kroppslig timeglass.

*

Samtalen i strandkanten tynnes ut, blir nølende. Janne som leier ut til henne og mannen hennes, sukker demonstrativt og trasker bort for å utveksle noen ord. Aldri en rolig stund, sier sukket hans. Alltid jobb, aldri fri. Er det ikke det ene, så er det det andre. Han har bare fri på søndager, og knapt nok da, tydeligvis, sier sukket videre.

«Hvordan trives dere, da?» vet Karin at han spør. Det kan hun se på måten han står på, på ett bein med armene i kors, mysende mot sola. Han mener hvordan de trives i det gamle fiskemottaket, båtbyggingshallen, dit de hadde kommet for lysets skyld. Mannen hennes er maler, nå kommer Karin på det. Hun vet at han fins, slik man vet ting på et lite sted, men hun har ikke sett ham og ikke forhørt seg nærmere enn «kunst».

Hun bryr seg ikke så mye om kunst. Det gjør ingen hun kjenner.

Svaret til kvinnen høres ikke helt bort til Karin, for hun har ansiktet vendt mot barnet, trekker den lille gule trøya hennes over hodet. Nå kan du gå, sier hele kroppsspråket, og han, Janne, han gjør en bevegelse mot de andre, trasker tilbake for å trekke på skuldrene, litt lettet. Hun har kommet til deres strand, ja, men det virker ikke som det er for å slå seg sammen med dem.

Armene til barnet hevet i «armeneoppoverhodet» hugger til i Karin, igjen, slik det første synet hugget. De hugger, som like små kniver, armsmå kniver, men smerten går over. Igjen. Alltid.

Karin himler til Rosmarie, som himler tilbake. Tommy himler til Janne, som himler tilbake. Så blir de glemt, mer eller mindre fortrengt, moren og barnet hennes: Gruppen fortsetter praten som var blitt avbrutt, praten som har pågått i så mange år at den ikke inneholder noe spesielt, annet enn ved behov.

*

Mens ettermiddagen går, fortsetter mor og barn å holde seg i utkanten av den lille gruppen. Blikket til Karin søker seg mot dem innimellom, søker seg ut fra sitt eget løst sammenholdte, hardt regulerte system av bleier eller barnetissing rett i vannet, av mariekjeks og brente skuldre og sigarettfilter nedgravd i sanden, badebukser hengende i strandrugen, flygende vesen fanget i det våte tøyet, bitt.

Barnet til kvinnen leker alene, konsentrert, nær beina til moren: tømmer sand over mammatær med hendene sine. De har ikke noen spade. Kvinnen sitter mest og kikker på havet, eller leker med håret til barnet. Hun kikker på havet, fortsatt, da barnet kryper litt nærmere for å fylle på med nærhet i den flygende skyggen fra stoffteltet.

Å merke seg: at hodet ikke bøyer seg ned. At nakken ikke rundes.

På tross av augustvarmen, og lunkent nok vann til at selv en voksen kan ønske å ligge lenge uti og svale seg ned, sitter hun påkledd. Barnet finner små skadde skjell og viser fram de sandete hendene sine. «Tørke», sier hun kanskje, eller viser uten ord. Kanskje hun verken har språk, tenker Karin, eller er blitt vant til strandlivet ennå, slik som barna i deres gjeng: viltre i vannet, uredde.

*

Mennene fortsetter med å unngå å kikke. De er ikke, som Karin, frie til å myse, som om det var det skarpe glitteret i bølgene som fikk hodet til å snu seg, ikke frie som henne til å snu blikkene bort fra lyset, mot moren.

Tommy og Janne kikker i stedet på båter for å slippe spydige kommentarer fra Karin og Rosmarie. De unngår å kikke på henne slik menn unnviker synet av en attraktiv kvinne, later til å være opptatt av fartøyene i horisonten, og, litt nærmere, med barna sine.

Holder seg opptatt med å drømme om det ene, horisonten, og med å formane de andre, ikke gå lenger ut.

De kikker ikke. Ingen kikker. Altså er det rene tilfeldigheten, ren flaks at Tommy plutselig får øye på den lille jenta, datteren, på vei ut i vannet, ut i bølgene. Uten noen hånd å holde i.

Rene tilfeldigheten at han ser henne før hun synker under overflata: nok en stein kastet på måfå. I feil vinkel, uten å gli sprettende fram over krusningene.

Langsomt, langsomt skriker måkene da han ser henne bli slått over ende og havne under vannflata. Kanskje han også skriker, fugleskarpt.

Så beveger han seg framover, med målbevisste bevegelser gjennom det grunne vannet, løfter det hulkende barnet.

«Hva faen?» roper han, spør han. «Hva faen!» roper han igjen og ser seg rundt etter noen som passer på.

*

Karin og tvillingene står igjen der han forlot dem, hun med store redde øyne og et barn i hver hånd: fast grep. Janne og Rosmarie, med sine unger på hver sin hofte, vasser bort mot ham. Tommy ser munnen deres røre seg, men alt han kjenner, er den skjelvende, vergeløse kroppen mot sin egen våte kropp, de raske, små åndedragene mot den nedbøyde halsen sin. Han står slik, danner en tett omsluttet enhet med barnet, og speider etter moren, navnløs, som er forsvunnet.

De holder balansen mot den sugende, bevegelige sanden under føttene. Tommy lukker øynene med nesen mot barnets våte, tjafsete hår. De kommer seg opp av vannet, med seige skritt, samler ungene rundt seg. Teller dem, ubevisst, underbevisst. Tommy og Karins fireårige tvillinger. Janne og Rosmaries femårige Martin og så lillejenta. Katta, nettopp fylt to, som kikker undrende på Tommy.

Han holder den våte fremlingen, barnet som har trengt seg inn blant dem, på armen. Karin deler ut kjeks som får dem til å tie stille en stund, tvillingene begynner å krangle om sine og mister dem i sanden, får dem blåst rene og knasker dem i seg så smuler blir sittende igjen mellom spisse melketenner.

«Hva skal vi gjøre?» spør Rosmarie.

«Hva heter du?» spør Tommy. «Hvor er mammaen din?»

Rosmarie og Janne begir seg av sted for å speide langs rekken av trær. Som om moren skulle stå der, like utenfor deres krets, i skyggen, og la alt få utspille seg.

«Vil du ha en til, lille venn?» spør Karin med plutselige tårer i øynene. Hun tørker dem bort med håndbaken, «var ikke det godt, vennen?» Hun strekker armene mot Tommy, «gi henne til meg så kan du lete».

Han nøler litt, urolig for tårene hennes, før han forsiktig overleverer den tynne blåårede kroppen, med sand på rumpeballene og sjøgress som har stivnet i snørret på kinnet, til kona si. De kan høre sukket, begge to, på tross av vinden, idet barnet legger hodet sitt mot den varme, fregnete, kantete skulderen hennes.

Karin svelger flere tårer, gir Tommy et blikk som sier at han ikke skal være urolig. Hun kommer ikke til å bryte sammen; på tross av den glatte huden hun har i armene sine, ikke få et sammenbrudd, til tross for minner og knuste drømmer.

«Nå skal Tommy finne mammaen din, vennen. Nå skal Tommy finne mammaen din.»

Hun setter seg, matt i knærne. Hennes egne unger ser plutselig så store og robuste ut, de andre barna også nærmest verdensvante, selvsikre, ved siden av den nye lille personen, som borer negler som hvitner, inn i nakkevirvlene hennes. Hun ser ikke hvordan de hvitner, men hun kjenner igjen følelsen i huden av fire bank i ryggen: kniven stikker, egget knuser, egget renner – frys fryser du?

«Hysj, hysj», sier hun til de andre, og gir dem hele kjekspakken på deling.

«Bygg et slott så lenge», oppfordrer hun, «der borte, der sanden ikke drysser.»

«Hva faen heter hun?» gauler Janne mellom krumme hender, over sanddynene. «Hva skal vi rope?»

«Heter hun ikke Sanna? Stina? Sonja, Sonja er det», svarer Rosmarie, og roper navnet mot vinden.

«Sonja, Sonja», roper de. «Sonja.» «Sonja.»

Karin hører stemmene rope, Sonja, og hun kommer, aldri igjen, til ikke å vite det navnet.

Først en kartlegging av landskapet, som en spore til å forstå hvilke farer som kan være tenkelige forklaringer på at en kvinne har forsvunnet.

Fiskeværet Kummelvik ligger på den sørøstlige kysten av Sverige. Utenfor ligger Østersjøen. På den andre siden av Østersjøen ligger det virkelige Øst, neste kyst er Sovjet, eller nærmere bestemt Østblokken i større forstand, hvis man ikke regner med den lille danske flekken midt imellom, disig, et utfluktsmål.

Den kalde krigen pågår i nærheten av dem. Glasnost og perestrojka ligger noen år fram i tid. Betongbunkerne som punkterer kystlinjen – nå meningsløse rester etter en varmere krig – oppleves fortsatt som rettet mot noe, skjønt ikke mot noe akutt i hverdagen. Russerne er en arvet og velpleid trussel, men ikke relevant i øyeblikket, ikke for småbarnsmødre på stranden. Den politiske geografien er aldri en konkret trussel, før den griper inn i hverdagen. Eller kanskje er redselen, kaldkrigsredselen, så innfiltret i hverdagen at man glemmer den.

Ta for eksempel Ulla, moren til Rosmarie. Ulla sitter i kommunestyret og kan alt praktisk som er å kunne, tenker på alt man trenger å tenke på, vet alt man trenger å vite innenfor Kummelvik med omland. Den instinktive, men skjulte reaksjonen til Rosmarie der på stranden, er å spørre moren, spørre moren hva man skal gjøre. Ulla kan både søknadsprosedyrer for byggetillatelse og Første Mosebok, hun vet gangen i saker som går gjennom kommunestyret, hvor egg legges i gresset, hvem sin underskrift som er hvem sin på de brune konvoluttene, hun vet hvor tomtegrensene egentlig går under forvokste hekker, hvilke synder som kan tilgis, hvordan man steiker sild, og hvordan man skraper vinduskarmer. Ulla vet hva som er farlig. Og hun bekymrer seg: for hvordan det skal gå når skolen blir kommunen sitt ansvar, hun grubler over hvem som vil bli den nye rektoren, og på hva de nye gatene bak stasjonsområdet i byen skal hete. Hun tenker på det hun kan, med en praktisk kunnskap som beskytter mot uforutsette hendelser.

Men ikke engang Ulla tenker på russerne.

Den faktiske geografien, da? Hvilke farer inneholder den? Dårlig vedlikeholdt veidekke med skarpe svinger, som formørkes av forvokste einer og syrinbusker, fører til nærmeste by, til byen, der symbolske kanoner i støpejern er parkert langs rosenhekker for å skape parkfølelse. Den ligger fem kilometer unna på de altfor dårlige veiene, og har alt som trengs av service og innretninger, til og med et lite sykehus er det der, hospital kalles det fortsatt: hospitalet, og den kommunale musikkskolen og fritidsklubben, alt er i byen, kino, til og med en liten scene som Riksteateret besøker iblant, og et sjøfartsmuseum, det er et i Kummelvik også, med diffuse bilder av skuter som ligger lavt i vannet.

Vannstand og strandbredder varierer fra år til år. Sanden er hvit, svabergene grå, skiferen svart. Tangen er blæretang, rød – men pålandsvinden driver også opp en annen, mer ubestemmelig vekst, som danner render av forråtnelse i sanden.

Skjellene man kan finne, er små, rosahvite eller gulhvite, eller de blå etter bittesmå muslinger, eller, skjellenes industrielle slektninger: frynser av stormridde plaststamper, polerte flaskeskår, isoporflak som er gulnet av oljesøl, istykkertærte dunker med kyrillisk tekst.

Strømmene kan være lumske. I løpet av noen år vil det bli satt opp illustrative skilt på svensk, engelsk og tysk, om drukningsfaren.

Drukningsfaren er reell og varierer.

I de steinete partiene kan ulykken skje plutselig. Man kan gli, få en brist i hodeskallen, drukne fort og lydløst. Langs andre strekninger kan man, ifølge de eldre, fra besteforeldregenerasjonen, finne rav, skjønt ikke noe barn har noen gang funnet noe annet enn gul stein, helt vanlig gul stein, eller den lettere, i hånden uvirkelig lette, isoporen.

Innenfor selve kystlinjen finner man engmark, enda lenger opp, innover i landet, åkermark og skogspartier, overveiende med bøk, men også noen steder med innslag av blandet skog.

Er det noen risiko for overgrep? Ja, alltid, til alle tider, overalt. Barn i en viss alder – litt eldre enn dem som leker på stranden i dag – advares mot å drive rundt alene. Periodevis går det rykter om «snuskete typer», men de er mer i kategorien blottere enn voldsmenn. Men selvsagt kan en viss type overgrep degenerere ned til, eskalere opp til, en annen type, eller så kan flere ulike slags gjerningsmenn være aktive i samme område. Også i Kummelvik.

Så til slutt, risikoen for ras. Et stykke utenfor selve tettstedet står Kummelviks fyr på en stupbratt klippe over havet, og rett under der ligger den, den avsidesliggende stranden hvor Sonja forsvinner. Hadde det ikke vært for barnet som hadde blitt etterlatt alene, hadde dette trolig vært den mest sannsynlige forklaringen: et forkjært steg på en ukjent sti, et ras, en fot som glipper ved en kyst som er ny for en. Erosjonen pågikk, selv om den ikke var et vanlig samtaleemne, ennå.

Oppe på knausen, rett innenfor fyret ligger Näs, opprinnelig en kongsgård, etter hvert rittmestereiendom, lenge vanskjøttet i kommunalt eie, kjøpt for cirka fem år siden og – med tidens øyne – smakfullt opprustet av Tommy og Karin.

Han har tjent pengene sine som eiendomsutvikler. Noen gode forretninger, rene kupp, har gjort ham i stand til å trekke seg tilbake til en rådgivende posisjon i selskapene sine og leke seg med hesteavl i de ærverdige stallene.

Karin arbeider ikke for tiden, men er utdannet innen barneomsorg. Utdannet, til å vise omsorg.

Fra dem kan man ikke tenke seg noen trussel.

Det er Tommy som finner Sonja, bak en kalkklippe. Hun ligger stille på ryggen med lukkede øyne, med armene lagt rundt hodet, som for å stenge ute lyd, og med skyggen av strandgress som striper over klærne. Redd – for ikke å kunne vekke henne, for å skremme henne, han vet ikke selv – knastrer han nærmere i sanden, legger en hånd på armen hennes.

Hun slår ikke opp øynene, men rister på hodet slik at de hvite sandkornene gnikser under det soloppvarmede håret hennes. Øynene er mer enn lukket, de er sammenknepne som på et barn, men ikke som på hennes eget barn, for det barnet har øynene vidåpne.

Tommy ser seg rådvill rundt, reiser seg og speider etter de andre, etter hjelp. Han ser Karin, omgitt av unger et stykke ned mot vannkanten. Han ser Janne og Rosmarie speide planløst oppetter klippeveggen mot fyret, mot den lille stien som blir så glatt i regn eller under en fot som er slipt av sommeren.

Han våger ikke å rope, for hva skulle han rope uten å skremme henne mer? Han kjenner seg dum og stor og hjelpeløst utsatt i badebuksene sine, tafatt og truende på samme tid. For mye, har han lyst til å si, for mye, nei, jeg vil ikke.

Han vinker vilt og stumt med armene til Rosmarie og Janne, Karin får bare bli værende der i vannkanten. Instinktivt vet han det: at dette ikke er noe for barn å se, og at her kan heller ikke det direkte ved barn være til hjelp.

Janne og Rosmarie kommer løpende, allerede forberedt på det verste. Alle regler for en stranddag virker oppløst. Alt kan hende eller kan allerede ha hendt.

Rosmarie synker ned på kne, legger hånden, slik Tommy også har gjort, på armen til Sonja, rister på hodet. «Sonja», sier hun og Sonja jamrer. Rosmarie lar seg falle bak på hælene, skygger for øynene med hånden mens hun ser opp på de andre.

Hun må kvele den plutselige avskyen for at de ikke er moren, ei heller vet, at det ikke er mulig å lesse over ansvar, de bare står der ubehjelpelige. Men så, som om hun har bestemt seg, at hvis ikke moren er her, må hun selv være henne, og tar kommandoen, låner seg sikkerhet.

«Hvor er mannen hennes?» hvisker hun. Så høyere: «Vi må prøve å få henne hjem.»

Janne puster tungt gjennom munnen da han bøyer seg og løfter kroppen, klønete men stødig. «Om du kunne kjøre ned bilen», organiserer Rosmarie.

«Karin og jeg tar oss av ungene, så …»

Hun gjør en bevegelse for det Janne holder i armene.

*

De andre er ikke vant med at hun tar den rollen, lederskapet. Hun pleier å være langt mykere enn det, langt mer tøyelig i situasjonen. Nå dirigerer hun som om hun aldri har gjort noe annet.

Kanskje det er en annen måte å være tøyelig på: Å være slik det kreves. Tommy får et flytende, lynkort minne av å ha sett henne sykle i speideruniform som barn, og tenker at det er betryggende, på et vis. Uniformen, selv om det er femten–tjue år siden, viser kanskje til en skjult kompetanse som har vært glemt i henne. Han er glad for å kunne lyde.

*

Sonja blir båret til bilen, hvor det er varmt og trykkende etter en dags parkering i sola. Klegg og annet som flyr, kommer inn i kupeen sammen med dem, surrer rundt tak og ruter. Tommy og Janne kjører henne hjem, banker på atelierdøra, selv om den står åpen.

Mannen der inne, som Janne bare har møtt noen få ganger, da han mottok sommerens første husleie, og da det var noe trøbbel med vannlåsen, holder dem fast med blikket i noen sekunder før han synes å forstå hva han ser.

Husverten med Sonja, passiv, i armene. Tommy, som han har sett på stedet – han har lett for å huske ansikter – to skritt bak, med nøklene knyttet i hånden. Han må blunke noen ganger før han får bildet til å stemme, men da skynder han seg bort, går ut fra at det er en ulykke, på sykkelen?

«Hvor er Nike?» spør han aller først. «Hva har hendt?»

«Sonja», sier han, som om hun skulle slå opp de sammenpressede øynene og forklare alt.

Han tenker et fall på sykkelen, fortsatt. En uventet sandgrop som har fått dekket til å skrense. Men hvor er Nike, har hun fått skrubbsår på knærne, er hun blitt sittende i bilen til de fremmede? Han vet at alt han tror, er feil, men vil så gjerne tro det likevel at det ikke er mulig å slutte når han først er i farten.

«Vi vet ikke helt», prøver Janne å roe ham ned. De legger Sonja, som kryper sammen i fosterstilling, på sengen borte ved vinduet.

«Vi, hun var på stranden og noe må ha …» De var på stranden, noe må ha hendt, nå er de her, men det er vanskelig å si hva som egentlig har hendt, utydelige konturer.

«Hvor er Nike?» spør Olle igjen og kikker mot bilen. «Datteren min?»

«Hun har det bra, bare bra, hun er sammen med barna våre og mødrene deres, de kommer hvert øyeblikk, de tok den andre bilen», skyter Tommy inn. «Kan hun ha fått, jeg vet ikke, epilepsi eller noe sånt? Eller et slag?»

Olle stryker Sonja over kinnet. «Vennen? Elskling?»

Tommy kremter, stilner, kremter igjen. Janne puffer til ham, nikker. «Før, ja, altså før dette, så virket det som …»

«Som hva?» spør Olle, fjernt, eller alt rasende over det Tommy kommer til å si, alt rasende over at det ikke var sykkelen som veltet. «Hva skjedde?»

«Altså lillejenta, hun var alene.»

«Alene hvor?»

«Hun var alene i vannet og … ja, det er ikke kjempedypt, men det er jo bølger og hun er jo så liten, og …»

«Sonja hadde gått derfra», sier Janne, bestemt, for så å puste ut. «Hun hadde gått og lagt seg oppe i dynene, sanddynene, der man ikke ser havet, og …» Også han blir taus. Mer trenger man kanskje ikke å si.

Olle setter seg tungt på gulvet. Han drar hånden over øynene. De ubegripelige bitene begynner å forme seg til noe han forstår, alltid har forstått, forstått siden han hørte bildekkene på grusen utenfor atelieret. Til noe ufrakommelig, så mye verre, så mye, mye verre, enn et fall på sykkelen, plaster, en øm albue.

Og det er det som er den første katastrofen.

Mens Janne og Tommy har kjørt hjem Sonja, har Karin og Rosmarie samlet seg selv og barna, noe som ikke har vært det enkleste. Sandaler og de grønne saftglassene. Håven og baderingen. Pocketboka, lighteren, skrutoppen til termosen. Den andre sandalen. Skal de ta med sykkelen til Sonja eller la den ligge igjen som et vrak i sanden? Og hvordan skal alle barna få plass i bilen?

«Helvete», stønner Rosmarie når de har bakset hele sulamitten opp til der bilen er parkert halvt i grøfta, stønner så høyt at sønnen hennes kikker forskrekket på henne. «Janne har nøkkelfaen.» Rosmarie pleier aldri å banne. Aldri noensinne. Ikke noe verre enn fyttikatta.

De blir stående utenfor bilen, med maur marsjerende over føttene, og Gustaf, som har fått en barnål midt under foten, drar i hånden til Karin, mamma, mamma.

De ser på hverandre, holder nesten på å begynne å le. Den hysteriske latteren ligger bare millimeter unna. Den latteren som får dem til å huske hvorfor de holder ut med hverandre selv om de er så ulike, den latteren tyr de nå nesten til. Det som er alle hverdagens små jævligheter, blir samlet i en latter, vektløse, og alle hverdagens store uovervinnelige sorger, glemt.

*

Karin kom til stedet sent, som voksen. Hun er fra motsatt kyst. En annen slags kyst, der vannet har en annen saltholdighet. Med pastellfargede badehus på stranden, med regler for når man kan spikre og hvordan man bærer en brødpose, hvem som skal be hvem i hvilken rekkefølge, på samme lunkne vin i like glass. Uten Kummelviks desorganiserte, ustrukturerte bading; i stedet med en ritualisert bading, og strandhotell.

Rosmarie, derimot, er født på stedet. Hvis hun vil bort herfra, noensinne har villet det, har hun fortrengt det for lenge siden. Hvordan skal man kunne dra herfra? Forelsket og med Martin på vei, raskt gift, før hun fylte tjue. Permanent i begge ordets betydninger.

Hun hever stemmen i jubelkoret til den kirken hun tilhører, hun er korsanger, er Rosmarie, av gammel vane, selv når de fleste andre ting faller bort, synger hun videre. Hun jobber, løst, i familiebedriften til Janne, fiske, og hun tenker at hun og Janne – på sikt – skal flytte til en praktisk leilighet i byen, bort fra barndommens kalde trekk og vindusskramling. Eller kanskje til et rekkehus når det etter hvert bygges slike, nye med fargeglade sprossevindu, på epleengen.

Hun tenker at hun kommer til å kunne overtale Janne til det. På sikt. Det er på sikt, lengden i på sikt, for Rosmarie. Å kunne overbevise Janne om å flytte til noe mer praktisk. Å kunne gjøre den reisen, fra landet til byen, de fem kilometerne inn til byen. Å bli en av byens 10 000 innbyggere, i stedet for tettstedets 1750.

Rosmarie står moren sin og søskenbarna sine nær, hun står søstrene sine nær: De er innvevd i et felles system som holder hverandre oppe og holder alt på plass. Heller ikke de banner, søstrene og søskenbarna og moren, Ulla. Hva er det å banne for? En kvinne som Sonja, som er alene med et barn på en strand? Det er en anomali, i Rosmaries verden.

Ikke fordi det fins en forventning til mannen, mennene, om å delta i badeliv. Men å være en kvinne alene, uten det nødvendige systemet rundt seg? Uten å erstatte den arbeidende mannen med et oppbackingssystem?

Det er ikke normalt. Ikke i Rosmaries normalitet.

På det som ikke er normalt, har hun to mulige reaksjoner. Skrekken, i ryggraden, for det som framstår som sykt. Eller den andre, mer humane, skjønt like instinktive reaksjonen: å innlemme, ta seg av.

Rosmaries vilje til å holde sammen er like varm som den kan være krevende; den er hennes våpen og hennes myke underside. Det var den hun kjente da Karin kom til stedet: redselen raskt byttet ut med viljen til å ønske velkommen, å inkorporere, i sin egen kropp, det fremmede.

Rosmarie har gjort plass, som noe selvsagt, Karin har akseptert plassen, gått inn på den. Eller kanskje er det ikke så enkelt. Kanskje de former hverandre, gir og tar?

Karin synes Rosmarie har stygge puter på verandaen og at hun har stygge glass på brettet. Rosmarie synes Karin er fisefin og rik. Det spiller ingen stor rolle, de har gjort hverandre til venner av nødvendighet, uskadeliggjort hverandre gjennom vennskapet.

Aldersforskjellen mellom dem krympes av den klassemessige aldersforskjellen mellom førstefødsler: noe som gjør at de lever samme liv, går i samme hverdag, men med ulike aldre.

Hverdagen beseirer alderen. Hverdagen beseirer smaken. Putenes polstring. Kakens fyll. Nødvendigheten skaper et bånd, nødvendigheten av å holde ut med hverandre gjør at egne vaner prioriteres ned til fordel for behovet av samhørighet.

Dessuten liker Janne og Tommy hverandre på ordentlig. Og har kjent hverandre hele livet. Er tremenninger eller firmenninger eller noe sånt. Slektskapet ligger begravd, innhyllet i dunkelt blod, en fjern avgreining mellom jordbruk og havbruk. Over den forgreiningen ligger skismer, gjenforeninger: tvister. Men blodet er der mellom dem tross alt, etter tre–fire generasjoner. Blod mellom dem tross alt, på tross av at all fysisk likhet er forduftet og alt som er igjen av formelt slektskap, er en linje i en gammel familiebibel, en skrøne om en tid for lenge siden.

Genetisk hårkløyveri som ikke endrer fakta. Et slags slektskap, men et sant vennskap. Et vennskap som tvinger koner og barn inn i samme vennskap; et vennskap som sluker alle andres personlige preferanser.

Og dit er det kommet, med årene, gjennom disse stundene av nærmest vilt hikstende latter over livet, og over alt i livet som velter ut over rene duker, at Karin og Rosmarie kaller seg bestevenninner. At de akkurat nå, akkurat disse årene her, virkelig er det.

*

Men det betyr ikke at det ikke fins genuin varme; sant utbytte. Selv fornuftsekteskap kan tildels bestå av samhørighet. Til tider en mer genuin samhørighet enn mellom dem som har valgt hverandre av en egenfølt pasjon, en speiling av en selv i andre øyne.

*

For Rosmarie er Karin en åpning i veven hun verken kan eller vil gå ifra, hun er et pusterom. Når Rosmarie banner, til slutt banner, er det sammen med Karin, når Rosmarie drikker gin og tonic, er det sammen med Karin. Hun husker fortsatt den første klunken, hvordan den la seg som alt det fremmede, eksotiske, på tungen.

*

Rosmarie kunne gjerne tenkt seg en gin og tonic nå. For nå vikler det røde håndkleet seg ut og sleper ned langs stien idet de begynner på den varme, fluesvirrende turen tilbake gjennom skogen. Den håpløse strekningen langs landeveien, mot tettstedet, med trøtte småbarn. En golgatavandring uten mer saft igjen.

«Nå må du hjelpe mamma å bære», sier Rosmarie til Martin og prøver ikke å gå opp i falsett over hvor klønete han holder spannene, slik at spadene hele tiden ramler ut så han må stoppe. «Mamma, vent», roper han, og hun presser fram et smil.

Guttene til Karin er ikke mye bedre. Snarere verre, faktisk. Provosert av det barnet som hun bærer i armene sine. Rosmarie og Karin vifter dem bort, driver dem fram, rutinert. De er vante og kompetente mødre, ikke sånne som … som … de har ikke ord for det som har hendt, nettopp, på stranden, men vet godt at de selv er det motsatte. At de har med seg alle håndklær og sololjer og alt badetøy tilbake, med ei jente hver, svette, å bære på.

Sykkelen etterlot de ved siden av bilen: Maskinene har sviktet, nå er det bare mammabeina og mammaarmene igjen. Jentene, kanskje er det et halvår mellom dem, sover rødflammede mot hver sin skulder.

«Vi burde gått hjem med det samme», sier Karin. Det unnslipper Rosmarie et sukk.

Karin er irritert på den måten man kan bli det når noen andre har tatt beslutningene og det har gått galt. Irritert siden hjemme for henne bare ligger rett bortenfor fyret. For en voksen, som klarer stien langs klippene, går det på fem minutter. Kanskje sju. Hun tenker på store, kalde vannglass, på å sette det fremmede, klissete barnet ned i et badekar og skylle sanden ut av den skurvete hårbunnen hennes.

Rosmarie vet heller ikke helt hvorfor de må traske hele den støvete veien inn til sentrum, bare at det var det som ble bestemt, bare at de har lovet barna is fra kiosken mot at de trasker på. Hun er lei av å være ansvarlig, den plutselige energien hun fikk da hun rørte ved Sonja er forsvunnet, nå har hun vondt i hodet, krampe i leggen, og vil at noen andre skal bestemme igjen. Hvem som helst. Martin, fem år, kan få bestemme, om så er.

«Skal vi ikke heller gå rett hjem?» maser Karin, da de går forbi porten på Näs. «Vi kan vel ringe, eller så forstår de vel hvor vi tok veien.» Hun stopper, demonstrativt, og barna hennes stopper også, synker sammen blant løvetannen i veikanten. Porten er av smijern, blank mellom de staselige portstolpene sine.

Der innenfor ligger gressplener som er vannet dypgrønne i vidunderlig løvtreskygge, og bak den svingete stien kan man skimte Näs, med sine luftige, svale rom og myke sofaer. Rosmarie skubber datteren sin høyere opp på hoften, vaklende. Barnet Karin har på armen, det navnløse barnet, har våknet, men tør verken å gråte eller sutre. Hun stirrer bare storøyd, avventende, på de voksne. Hun er ikke noe dyr som man kan snakke om som om det ikke var der, og Rosmarie kan heller ikke holde for ørene hennes, for å kunne spørre Karin, i fred for dette blikket.

«Hva skal vi gjøre med denne her, da?» sukker Rosmarie, allerede resignert.

Karin spør demonstrativt «er det noen som heller vil ha en is hjemme? Og vannpistolene?» mens hun åpner den tunge porten.

Barna løper, oppover grusgangen. Så raskt beina deres bærer, løper de, inn i det frodige, rolige paradiset på Näs.

Det Näs hvor det ikke fantes noen fare.

Det er ikke telefon på atelieret, og selv om mobiltelefoner fins, så er det ikke for folk flest. Tommy er ikke folk flest. Han har én, men i den andre bilen, den sitter fast i den andre bilen. Å endre planer – å bestemme seg for å ses på Näs i stedet for i atelieret – er ikke noe enkelt.

Da Olle og Tommy og Janne har ventet i tjue minutter, en time, et liv, med Sonja vendt mot veggen, og ungene og konene fortsatt ikke har dukket opp som avtalt, holder ikke Olle ut lenger.

«Vi må lete etter Nike», sier han for tjuende gang, og nå er Tommy og Janne enige. Gi blaffen i hva som er blitt sagt. Dagens uro sprer seg til alle andre beslutninger, alle hendelser er tunge av tordenskyer, som tordenskyer, det har begynt å hope seg opp tordenskyer over vannet: faktiske, røykgule steiner i svartgrå, vidstrakte banker.

De leder den lukkede, passive Sonja tilbake til bilen igjen, og drar til stranden for å lete, men det eneste de finner, er bilen og sykkelen og bølger som har fått en annen farge, under de voksende skyene.

«Hva faen?» spør Tommy, og Janne rister på hodet, «hvor kan de være?»

«Faen altså», sier Janne, lukker øynene, blir rød og fisker opp bilnøkkelen. «Det er min feil.»

«Näs, da, selvfølgelig», sier Tommy.

Han snur bilen, som står med et hjul i mosen. Janne snur seg bakover mot leietakerne sine, den ene nervøs, den andre katatonisk. «Som sagt, virkelig min feil», sier han, men Olle rister bare på hodet.

At noen har glemt bilnøklene, er ikke mulig å ta inn, ikke akkurat nå, ikke inn i ham. Olles verden har rast sammen, kona hans har brutt sammen, datteren hans er gudene vet hvor. Hvilken rolle spiller et par glemte nøkler da? Nøkler er for prosaiske til å kunne forsvinne, når alt virkelig stort har forsvunnet samtidig.

Olle vet nesten ikke noe. Faktisk. I dette øyeblikk vet han verken noe om de viktige eller uviktige tingene, like lite som han kan gradere tingene på en slik skala. Han vet ikke hva Näs er eller hvor det ligger, hvilket normalt ikke ville hatt noen større betydning, men nå? Han vet ikke hvem Tommy er eller hvor kona til Tommy har tatt med seg datteren hans, eller hva det har å si. Han vet bare at Sonja har fått et anfall, et alvorlig anfall, og at det har gått ham forbi, gått ham hus forbi siden han har vært så inne i arbeidet.

Jeg skal aldri løfte en pensel igjen hvis det går bra med Nike, tenker han og lener seg framover i bilen. Klærne til Tommy, den stripete tennisskjorten og shortsen, sier ham heller ingenting, om hva Näs er, eller innebærer. Kona til Tommy vet han ikke hvem er. Tenk om de er galninger? Galninger kan også ha shorts. De har selv barn, har de prøvd å roe ham ned med, Janne og Tommy, men det er slett ikke beroligende: Herregud, barn har jo Sonja også, og se hva det … hun forlot Nike og gikk. Ved havet. Han har ikke vanskelig for å tro det. Ikke egentlig. Skjønt det er fremmede som sier det. Og likevel sto han og arbeidet. Som om ingenting kunne skje, selv om det verste jo var tenkelig.

Hva sier det om meg, undrer han, samtidig som resten av hodet og kroppen bare er et skrik: kjør fortere.

De bretter seg inn gjennom portene på Näs – Janne hopper ut og åpner dem – og så drar de nedover den buede alleen. Lyset fra kommende torden og lyn forsterker alt: den dypgrønne parken, de formklipte buskene, glimtet av det hvite huset, glansen fra de doble vinduene, fire på hver side av døra, og på fløyene i tillegg. Svalene som har styrtet ned og kretser like over rododendronen, avblomstret, men full av blader som gir skygge. En tom scene.

Janne tilbyr seg å stoppe med Sonja i bilen – uten at det uttales, er det tydelig for alle at hun ikke bør etterlates alene. Og å utsette henne og barnet for hverandre er de ikke engang inne på.

Olle og Tommy skynder seg oppover trappa i takt med de første regndråpene, inn i gangen med sin duft av bivoks, boningsvoks, lavendel og hund. Gjennom deres egne heftige åndedrag, åndedrag de kjenner i kroppen og i ørene, slik stormbyger suser ute, suser i dem og gjennom all vind, bryter stemmer, en stemme, en rolig stemme som drukner i den første buldringen tordenen slipper over havet, men stemmen overlever det og fortsetter når buldringen har rullet videre og er blitt oppløst av avstand.

På gulvet framme ved de store vinduene, som viser mer hage bak gardinene, og videre engmark, og videre stup og fyr og malmgrått hav, sitter alle barna: De er rene og lukter sjampo, og i den matchende sofaen sitter Karin og Rosmarie, med føttene under seg og hvert sitt isende glass, og Karin leser med den langsomme, litt distré stemmen sin, trygt fylt av kjedsomhet og ikke det minste flakkende: om hvordan en familie flyter bort på et teater, og hva som så skjer.

*

De to mennene på dørstokken får henne til å slå sammen boka og si med samme voksne stemme, som om hun har visst det hele tiden: «Se, vennen, nå er pappa her», til Nike, som sitter med en finger i munnen i lånt blåstripet bomullspysjamas og holder Katta i hånden, en naturlig del av klyngen på gulvet. Like nybadet og mett som de andre.

«Nike», kan han ikke la være å rope, og går ned på kne. Han kjenner hvordan han synker for alltid ned i det tykke teppet, for å klemme henne. «Elskede lille Nikevennen».

Barnet lar seg klemme, forsiktig, forsiktig klemme. «Ikker», sier hun, slik hun alltid sier om skjegget hans, og klapper ham i samme slengen på kinnet, før hun snur seg tilbake mot de klossene hun hadde glemt et øyeblikk.

Barnets første ord: ikke mamma. Stikker.

Da brister noe i Olle. Da brister noe som han har prøvd å holde tilbake de siste timene, eller kanskje lenger, mye lenger. Sånn som dette skal det se ut når en mamma leser for barna sine, kjenner han plutselig. Det er som om kontaktløsheten og sorgen til Sonja, upåliteligheten og sinnet hennes først nå blir noe han kan se i sine rette proporsjoner, opp mot en som holder unger rene og mette og glade.

Han hater kona si der i bilen, og hatet gjør at Sonja framstår enda mye sykere for ham.

*

At noen ikke blir frisk av den kjærligheten man tror man gir, gjør denne sykere for en enn de var før. Den som ikke blir frisk av å bli elsket, blir snart hatet.

Ikke for alltid, men i øyeblikket.

Og livet er bare øyeblikk, og det de fylles av.

*

Uansett, å hate gjør ikke at man kan slutte å ta ansvar. Når noen – kanskje Rosmarie, kanskje Tommy – nå forsiktig spør om de ikke skal kjøre Sonja til en lege, så nikker Olle. Leger er praktiske ting, man må planlegge. Han vet allerede hvor de skal, har kanskje hatt nødløsningen tydelig for sine øyne lenge.

«Vi får dra til Lund med henne», sier han og rister på hodet.

Sonja trenger hjelp. Han leter etter blikket til kvinnen på sofaen, den rolige blonde med den melodiske stemmen som bor i dette magisk rene huset. Hun ser på ham og smiler litt, bare skyggen av et smil som nettopp gjennom å være så lite byr på tilgivelse, sympati, empati. Det føles som om hun kan se rett inn i den dårlige samvittigheten hans og dempe den, for hun lar smilet bli værende, og hun sier, før han engang trenger å lure på neste steg i logistikken:

«Du kan la Nike være igjen her hos meg.»

Hun smiler ned mot gulvet, og smilet blir større, mer glede og mindre medfølelse, «eller hva, lille vennen, du har det vel bra her?»

*

Ingen skulle kunne tro at hun nettopp har hørt navnet til Nike for første gang.

Ingen skulle kunne tenke seg at noe kunne gå galt, med en slik fantastisk barnevakt. Utdannet, for guds skyld, hun er utdannet til dette.

Det vet ikke Olle, men det vet hun selv, hun utstråler det.

Men bare å sitte der i sofaen, ovenfor barnet med klossene på gulvet, er en ring. En ring nær katastrofens sentrum, og ikke den siste ringen.

Tre menn i en bil. En vei som innimellom nesten streifer havet, før den gjemmer seg blant furuene i sandskogen. Lave stemmer. En kvinne som ikke sover, men som har snudd seg bort: som følger kysten med blikket enten hun ser den eller ikke. Havet kan aldri gjemme seg, annet enn i tåke, tenker hun. Eller så tenker hun ikke lenger. Kanskje hun bare er.

Tommy, som kjører – det er jo hans bil, men ikke hans kone – sveiver ned ruta, rister fram en sigarett med bunnen av venstrehånden på rattet, tar ut tenneren fra dashbordet og puster dypt inn. Det ser mer avslappet ut enn han er. I virkeligheten er han redd, oppkavet, kan kjenne lukten sin, under salt og sand han ikke har rukket å dusje av seg. Han unnviker bakspeilet, for å slippe å få et glimt av halsen hennes.

Janne, ved siden av ham, i passasjersetet, kan ikke slutte å dra i det brune skjegget sitt og kan heller ikke slutte å kaste blikk bakover, for å sjekke, kanskje, at ikke noe forferdelig – ikke noe enda mer forferdelig – har hendt, ennå.

Olle gråter stille. Høyden og størrelsen og det store røde håret hans gjør at selv de stilleste tårer merkes, på samme måte som det uventede merkes: slik man stusser på tyngden når man skal løfte et lite barn, slik man overraskes av hvor vondt det kan gjøre når et lite barn sparker en i beinet.

Tårene renner, abnorme, men tross alt nedover, som andres tårer, og lander på den stilnede hånden, den Sonja til slutt lar ham holde i fanget sitt.

Det kan være lettelsen over å vite at Nike kommer til å sove godt, trygt, på en madrass på rommet til tvillingene, som får tårene til å komme. Når han ser det for seg, er det som om ansiktet til Karin flyter over dem, som et maleri av en våkende engel på et barnerom. Eller så har det ingenting med barnets trygghet å gjøre: Det kan være at det bare er for mye nå, for mye i kveld.

Veien vender bort fra kysten, opp over åkrene. De burde være forsiktige. Området har mye vilt, særlig villsvin. Støttennene til en villsvinhann er farlige, hvis frontruta sprekker. Men kanskje er et skjenende villsvin en fare de ville foretrukket, framfor å bli værende så lenge i denne bilen at de sveises sammen.

Tommy trykker gassen i bånn på den rette strekningen, her på landeveien fins det ingen rødlys, og, på denne tiden av døgnet, knapt noe møtende trafikk eller traktorer å havne bak.

*

Lund, nærmeste store by, ordentlige by, ligger på sletten, slumrer i kveldingen under kirketårnene sine, mellom treskyggene. Den er tom for folk på denne tiden av året: Alle studentene er hjemme for sommeren, alle professorene i husene sine ved kysten.

Det er selvsagt en illusjon, at byen tømmes av det. Det fins mange som verken vil eller kan dra derfra om sommeren; som bemanner byen og dens bensinpumper, bussdører, vannrenseanlegg, kirkedører: en infrastruktur som ikke blir festet på bilde, i brosjyrer. Men den pulsen som slår hardt i takt med høsthalvåret, den er stille nå.

Hvis Sonja hadde vært våken, kunne de ha fulgt konturene av et tidligere liv her, sammen.

Det første møtet, turen i botanisk hage, hvordan hun bøyde seg ned over skiltene. De la seg i en skråning i enda en park, satte seg opp igjen. Forholdet hadde ikke rukket å komme mye lenger enn dit da hun ble gravid.

Det uplanlagte barnet som svulmet, raskt framspolt film. Det gikk kortere tid før det begynte å sparke i ribbeina hennes enn det gikk for Olle å drikke opp melken i kjøleskapet. Hun luktet på pakken, og den hadde surnet til en klump i bunnen før han hadde rukket å forstå hva som hadde skjedd, at livet begynner like enkelt som man blåser på en løvetann, og like lett ender.

For ett, to liv; deres liv, er over, i den formen det hadde før.

«Jeg vil ikke ha det», hvisket hun en gang med magen full av blå årer, og med kullflekker fra tegnerhendene sine på den bleike huden.

«Hva sa du?» sa han, fra sitt hjørne av den trange hybelen hvor de hadde flyttet sammen, blandet halskjedene og krokiskissene sine som var oppstiftet på veggene, til et fint støv i luften. Høyt oppe i en studentkorridor der de knapt orket å leke voksne, på tross av at han, strengt tatt, allerede var det. Vannglasset som sto ved sengekanten ble alltid stående, stående, ble aldri byttet ut, hun drakk gammelt vann.

*

For å forstå det som var og det som vil følge videre, må vi forstå Olle. For å forstå Olle, må vi forstå logikken hans; det verdensbildet som skaper valgene hans.

For å forstå verdensbildet hans, må vi forstå en tid, en romantisering av et ideal; en naivitet i blikket som vi selv kanskje ikke har lenger, men som ligger i øynene hans like faktisk som tårene nettopp lå der.

Olle vil bli kunstner. Helst med stor K. Det er et aspekt ved kunstnerskapet; ved viljen til å identifisere seg med kunstnerskapet, som henger tett sammen med en uvilje mot å bli voksen. (Selvfølgelig er disse begrepene, kunstnerskap og voksen, slurvete brukt. Man kan være kunstner uten å være fri. Man kan være voksen uten å være fastlåst.)

Men dikotomien mellom dem: Jeg vil IKKE bli, ikke bli som foreldrene mine, ikke havne i deres halvhjertethet, jeg vil gjøre opprør, er og blir en vanlig forekommende grunn til å oppføre seg som (ikke skape, men kle seg, spise og sove som) en såkalt artist.

Dette er sant både for dem som har det talentet, den arbeidsmoralen og den flaksen som kreves for å slå igjennom i det kreative feltet man har valgt, og for dem som først og fremst inntar holdningen og livsformen, men på grunn av ulike faktiske forhold aldri får den anerkjennelsen som ville gjort dem, holdningen og livet, mindre latterlig i det lange løp.

Olle Nyman: idet han møter Sonja, befinner seg i en utydelig gråsone mellom disse skjebnene. Han lever som, agerer som, en stereotyp kunstner. Han lever og agerer i et motsetningsforhold til sine foreldres rabattpoeng på Coop, oppsamling av kvitteringer, lever mot at de drar til fjells for å gå turer, og også vet, når de skal dra til fjells for å gå turer, og hvor de har pakket bort primuskjøkkenet.

Olle Nyman kan fortsatt huske barndommens lukt av ryggsekk, av rødsprit, og det er disse duftene han lever i retning bort fra: Det er disse punktene som har satt ham i bevegelse, fra primuskjøkkenet og det broderte åkleet blir han skutt ut i verden som et prosjektil: et prosjektil liksom ute av stand til å endre retning, utgangspunktet har avgjort retningen, han lever i en bevegelse bort, ikke i en egen bevegelse mot.

Han har lite penger. Han flytter som konstatert inn på hybelen til den mye yngre Sonja. Han er selvopptatt. Han er dominant i sin selvopptatthet. Han er dominant nok til å være genial – men, ingen vet, ennå, om det geniale vil komme til uttrykk eller ikke. Fortsatt, to år senere, med barnet født og glemt på stranden, vet ingen om genialiteten vil komme til uttrykk eller ikke.

*

«Jeg vil ikke ha det», hvisket hun en gang med magen full av blå årer, og kullflekker fra tegnerhendene sine over den bleike huden.

«Hva sa du?» sa han, et cetera.

«Jeg sa ingenting. Unnskyld», svarte hun, og lot den svarte tommelen tegne en tulipan, uten rot, over der det befant seg en hæl eller albue, kanskje svømmehud.

*

En dag kom hun hjem etter å ha ramlet. Hun hadde gått over torget, gravid nok til å miste balansepunktet, tynn nok bakfra til å se ut som et barn som vinglet på sine høye hæler.

En av dem, hælene, hadde blitt sittende fast i sprekken mellom gatesteinene. Hun hadde ramlet, på hodet framover. Viste de oppskrapte håndflatene sine som bevis; da kan det vel egentlig ikke være på hodet framover? Da må hun vel ha tatt seg for, prøvd å beskytte magen?

Instinktet hennes må vel være bevist gjennom de blødende sårene i hendene: å beskytte livet man har inne i sitt liv, snarere enn eget liv?

Det er derfor hun bare hvisker det, at hun ikke vil. Det er samme instinkt som får henne til å slutte med medisinene sine, selv om legen hennes er i tvil. Beskytte det i magen, som man ikke vil bære der inne.

Beskytte det mot slag og kjemisk slagg. Drømme om en rusten kleshenger.

De unnvikende blikkene fra de andre hun deler kjøkken med, som aldri ville TILLATT seg å havne i denne situasjonen, eller hvis de hadde gjort det, ikke vært så tafatt, ikke vært så patetiske at de lot noe bli sittende der, bli … begriper hun ikke at barn er for alltid? Begriper hun ingenting?

De er frigjorte, samtidsmennesker, de andre på korridorkjøkkenet, men selvsagt, frigjort samtidsmenneske betyr sjelden at man ikke har holdninger, ikke hvisker og tisker, kanskje særlig om dem som oppfører seg utypisk, i utakt med tiden.

Han er, så åpenbart – og for en som ikke er opptatt av om han er genial eller ikke, så pinlig – for gammel til å bo der, og hun er en påminnelse om hva som skjer hvis man ikke tar vare på seg selv.

Det er fem år siden, bare, at fri abort ble lovlig. Ikke å benytte seg av dette privilegiet er, må vel være, å markere noe? Det fins storesøstre, søskenbarn som har reist til Polen for å avslutte uønskede graviditeter. Det fins andre storesøstre, andre søskenbarn, som har blitt sittende fast med rekkehus og bleiekjør altfor tidlig. Ikke å ta abort, når man er nitten, er usolidarisk.

Pia og Viveca hveser bak rennende vannkraner på kjøkkenet, når de tror at hun ikke hører det.

«Men hvorfor fjernet hun det ikke?»

«Hun er jo litt …»

«Er hun religiøs, eller?»

«Religiøs eller helt fjern.»

Lukten av buljongterninger som blir løst opp i vann, det klissete linoleumsgulvet under de bare føttene hennes. Hun, sulten, har ikke vært kvalm den dagen, men kan ikke gå dit hun har tenkt, for å hente det syrlige eplet sitt, da matosen deres har lagt seg som en hinne over det tynne skallet, friske kjøttet.

*

Hvorfor fjernet hun det ikke? Et spørsmål som kommer til å bli stående i margen, lenge etter at «det» har blitt barnet, lenge etter nedkomst, uten komplikasjoner, på Lunds kvinneklinikk.

Frisk, fullbåren jente.

Amming, komplisert. Erstatning, et fullgodt alternativ, om enn moralsk tvilsomt. Noe gjør hun selvsagt galt.

Besteforeldre på morssiden smiler urolig, besteforeldre på farssiden tilreist, smelter helt når de ser foten, så liten, krum, skrukkete med en sokk som stadig faller av.

Midlertidig fellesskap mellom dem i den eldre generasjonen, så etter hvert: ingenting. Eller ikke mye. Vi er ikke samme sort.

Likevel. Hvit dåpskjole. Enda en tradisjon man burde forkastet hvis man var … frigjort.

Sonja er ikke frigjort. Olle er ikke frigjort. Han slår opp i navnebøker for å finne en ny vei; de navnene han selv bærer med seg fra slekt, fra vanetenkning, fra jentene i området; Josefina og Helena, de holder ikke. Men det er ved en tilfeldighet, i en annen bok, han finner det kornete svart-hvittfotografiet av en gresk skulptur; armløs, men bevinget, uten hode, men med overmenneskelige dimensjoner, hva vil man si til sin datter med det? Marmoren lyser gjennom undereksponeringen.

Nike fra Samothrake. Den bevingede seieren. Sonja nikker apatisk da han foreslår navnet. Han holder det fram mot foreldrene hennes som en gave. Vil det kunne passe dere, er dette god smak?

De smiler høflig. Barnet smiler, så vidt. En spasme gjennom magen, så gråter det igjen. Et barn som skriker hvis man ikke bærer henne, og Sonja gråter ofte, er overveldet i møte med pakkingen i kasser. Tid for å flytte igjen, til en korttidsleiekontrakt i en rivningsleilighet, men tross alt med eget kjøkken. Foreløpig har de sovet hos moren og faren: Man kan ikke blande morsmelkerstatning på studenthjemkjøkkenet. Ingen kommer på besøk til moren og faren, med en liten blomst, en liten sparkebukse.

«Burde vi ikke», sier Pia og Viveca, med vanlig stemmeleie, før de glemmer hva de burde, og blir henholdsvis sosionom og bibliotekar, flytter til henholdsvis Landskrona og Örebro, får henholdsvis to og ingen barn, en sorg.

*

Togskinnene skramler utenfor, mursteinshuset er skakt og skeivt, og syklene står lent mot hverandre og mot eføyen som truer med å bryte alt ned til rødt støv.

Hvis Sonja hadde vært tilsnakkende, ved siden av Olle i bilen, kunne de ha sett for seg alle disse minnene, barnevognturer, et første bidrag ved en liten utstilling, en første omtale i en lokalavis. Men det har gått et år siden Nike ble født, og Sonja er ikke blitt bedre. Det har ikke blitt flere utstillinger.

Det er den samme varme, trange leiligheten som de flyttet inn i med lekkende uammede bryst, som de nå har forlatt for sommeren, i bytte mot de friske vindene som blåser terpentinen ut av luften i atelieret. Det har vært en forhåpning om at hun skal få mindre hodepine av uforstyrret søvn og bedre luft.

Et såkalt miljøskifte. Han skal arbeide hele sommeren, det er avtalt; det er derfor de er her i Kummelvik.

*

«Jeg er redd», sa hun og holdt kullbiten i hånden over et hvitt papir, nå, om morgenen, fortsatt samme døgn. For mindre enn tjuefire timer siden.

«Ta deg en fridag, da, gå og bad eller noe», sa han, da hun gjentok det en gang til.

«Olle, jeg føler meg ikke bra.»

Så rørte barnet på seg, våknet bak forhenget hun har hengt rundt sengen hennes for å skape et mindre rom. «Barn skal ikke ha en så stor verden», har hun sagt, «det er skremmende.» Det er mørkelilla, med gule stjerner og soler, abstrakt. Forhenget, kanskje verden også.

Når barnet våkner, vises det først som en bølgende bevegelse i stoffet. Nattlampene hennes, en slynge av kulørte lys som Sonja har hengt over sengen, har fått stå på hele natten.

«Hun kan være redd for mørket», har Sonja sagt om atelieret uten gardiner og med vindu mot bølgene, der det aldri blir ordentlig natt, ikke engang når månen er oppe over havet, føles det som natt.

«Jeg er redd», sa Sonja og holdt kullbiten i hånden, ble avbrutt av barnet.

«Olle, jeg føler meg ikke bra», sa hun. Det var i morges. Tårene hans renner ikke helt uten grunn.