Diana Gabaldon

Gjenklang i marg og ben – del 1

Oversatt av Christina Foss

Prolog

Kroppen har en utrolig tilpasningsevne. Sjelen enda mer. Men det finnes ting man aldri kommer tilbake fra.

Sier du det, a nighean? Sant, kroppen kan lett bli kvestet og sjelen forkrøplet – men det finnes noe i et menneske som aldri vil knekke.

DEL ÉN

På dypt vann

1

Noen ganger er de virkelig døde

Wilmington, kolonien Nord-Carolina

Juli 1776

Piratens hode hadde forsvunnet. William hørte spekulasjonene fra en gruppe med dagdrivere på kaia like ved. De undret over om de hadde sett det for siste gang.

«Næh, han er borte for godt,» sa en lurvete mann av blandet rase og ristet på hodet. «Om ikke alligatorene tar ham, gjør vannet det.»

En heimføding flyttet på skråtobakken og spyttet ned i vannet, tydelig uenig.

«Nei, han holder i én dag til – kanskje to. Den der brusken som holder hodet på kroppen, tørker ut i sola. Blir kompakt som jern. Sett det mange ganger med hjorteskrotter.»

William så at Mrs. MacKenzie kikket raskt bort på havna, så vekk igjen. Hun så blek ut, tenkte han, og han flyttet seg litt for å blokkere synet av mennene og den brune strømmen fra bølgene, selv om liket nå var skjult av høyvannet. Men pelen det var festet til var synlig – en skarp påminnelse om prisen for lovbrudd. Piraten hadde blitt satt ut for å drukne på mudderbankene flere dager tidligere, og det råtnende likets utholdenhet var et pågående emne i den offentlige samtalen.

«Jem!» ropte Mr. MacKenzie skarpt, og kastet seg etter sønnen sin, forbi William. Den lille gutten, rødhåret som moren sin, hadde vandret av gårde for å høre på mennenes samtale, og klamret seg nå til en stolpe mens han lente seg vågalt ut over vannet i et forsøk på å se den døde piraten.

Mr. MacKenzie snappet til seg gutten etter kragen, trakk ham mot seg og løftet ham opp, men gutten prøvde å vri seg unna, strakte på nakken mot den sumpaktige havna.

«Jeg vil se at alligatoren spiser piraten, pappa!»

Dagdriverne lo, og selv MacKenzie smilte litt, men smilet forsvant da han kikket bort på kona si. Han gikk øyeblikkelig bort til henne, og la den ene hånden under albuen hennes.

«Jeg tror vi bør dra,» sa MacKenzie, og skiftet grepet på sønnen for å bedre kunne støtte Mrs. MacKenzie, som var tydelig opprørt. «Jeg er sikker på at løytnant Ransom – lord Ellesmere, mener jeg,» – korrigerte han med et unnskyldende smil mot William – «har andre forpliktelser.»

Det hadde han. William skulle møte faren sin til kveldsmat. Likevel, faren hadde avtalt å møte ham ved vertshuset like på andre siden av kaia, så det var ingen risiko for å ikke rekke det. William sa dette, og anmodet dem om å bli, for han trivdes i selskapet deres – spesielt i Mrs. MacKenzies – men hun sendte ham et sørgelig smil, nå med friskere farge i ansiktet, og klappet lett mot det kysekledde hodet til babyen i armene sine.

«Nei, vi må komme oss av gårde.» Hun kastet et blikk mot sønnen sin, som fortsatt kjempet for å komme seg ned, og William så at øynene hennes gled mot havna og pelen som stakk opp fra tidevannet. Så kikket hun bestemt vekk og festet blikket på Williams ansikt i stedet. «Babyen er i ferd med å våkne, og da vil hun nok ha mat. Men det var veldig hyggelig å møte deg. Jeg skulle ønske vi kunne snakke lenger.» Hun sa dette med den største oppriktighet og rørte lett ved armen hans, og han kjente en varm følelse nederst i magen.

Dagdriverne inngikk nå veddemål om den druknede piraten kom til å dukke opp igjen eller ikke, selv om ingen av dem så ut til å eie nåla i veggen.

«Jeg setter penga på at han fortsatt er der når tidevannet ebber.»

«Tipper kroppen fortsatt er der, men at huet er borte. Du kan si hva du vil om den brusken, Lem, det huet hang i en tråd før høyvannet kom inn. Det blir tatt av neste bølge, garantert.»

I håp om å overdøve denne samtalen satte William i gang med et overdrevet farvel, gikk så langt som å kysse Mrs. MacKenzies hånd etter sann hoffetikette. Grepet av inspirasjon, kysset han også babyens hånd, og det fikk alle til å le. Mr. MacKenzie sendte ham et ganske merkelig blikk, men virket ikke fornærmet, og trykket hånden hans på en svært republikansk måte – før han spilte videre på spøken ved å sette ned sønnen sin så også han kunne ta William i hånden.

«Har du drept noen?» spurte gutten interessert mens han gransket Williams kårde.

«Nei, ikke ennå,» svarte William, og smilte.

«Bestefaren min har drept to dusin menn!»

«Jemmy!» Foreldrene hans sa det samtidig, og gutten løftet skuldrene opp til ørene.

«Vel, han har det.»

«Jeg er sikker på at bestefaren din er en modig og krigersk mann,» forsikret William alvorlig. «Kongen har alltid behov for slike menn.»

«Bestefar sier at kongen kan kysse ham i ræva,» svarte gutten likefremt.

«JEMMY!»

Mr. MacKenzie klappet en hånd over munnen til sitt frimodige avkom.

«Det har ikke bestefaren din sagt, og det vet du!» sa Mrs. MacKenzie. Den lille gutten nikket medgjørlig, og faren hans fjernet hånden.

«Nei. Men det gjorde bestemor.»

«Vel, det er en anelse mer sannsynlig,» mumlet Mr. MacKenzie, og kjempet åpenbart for ikke å le. «Men vi sier uansett ikke sånt til soldater – de jobber for kongen.»

«Å,» sa Jemmy, og det var tydelig at han mistet interessen. «Går tidevannet ut igjen nå?» spurte han håpefullt, strakte nok en gang på halsen mot havna.

«Nei,» sa Mr. MacKenzie bestemt. «Ikke på flere timer. Da er du i seng.»

Mrs. MacKenzie smilte unnskyldende til William, forlegen, og kinnene hennes blusset sjarmerende. Familien gikk av raskt av gårde, og etterlot William i en indre kamp mellom latter og forferdelse.

«Oy, Ransom!»

Han snudde seg ved lyden av navnet sitt, og så Harry Dobsen og Colin Osborn, to fenriker fra regimentet hans som åpenbart hadde rømt fra plikten og var ivrige etter å oppleve alt av sanselig nytelse som Wilmington hadde å by på.

«Hvem er det?» Dobsen stirret interessert etter MacKenzie-familien.

«Mr. og Mrs. MacKenzie. Venner av faren min.»

«Åh, så hun er gift?» Dobsen sugde inn kinnene, ennå med blikket på kvinnen. «Vel, da blir det litt vanskeligere, vil jeg tro, men hva er vel et liv uten utfordringer?»

«Utfordringer?» William sendte sin ørlille venn et fordømmende blikk. «Mannen hennes er rundt tre ganger større enn deg, hvis du ikke la merke til det.»

Osborn lo, og ble rød i ansiktet.

«Hun er to ganger større enn ham! Hun hadde most deg, Dobby.»

«Og hva får deg til å tro at jeg har tenkt til å ligge under?» spurte Dobson med verdighet. Osborn brølte av latter.

«Hva er denne besettelsen med kjempekvinner?» forlangte William. Han kikket på den lille familien, som nå nesten var ute av syne i enden av gaten. «Hun er nesten like høy som meg!»

«Åh, ja da, bare gni det inn.» Osborn, som var høyere enn Dobsons halvannen meter, men likevel et hode lavere enn William, rettet et simulert spark mot kneet hans. William vek unna og slo mot Osborn, som dukket og dyttet ham inn i Dobson.

«Gentlemen!» Sersjant Cutters truende cockney-toner fikk alle tre til å stramme seg opp. De hadde muligens høyere rang enn sersjanten, men det våget ingen av dem å påpeke. Hele bataljonen levde i frykt for sersjant Cutter, som var eldre enn Gud og omtrent på høyde med Dobson, men som i sin ørlille fysikk rommet det rene raseriet til en vulkan ved kokepunktet.

«Sersjant!» Løytnant William Ransom, jarl av Ellesmere og gruppens overordnede, rettet seg opp, haken presset inn mot halsbindet. Osborn og Dobson var raske med å følge hans eksempel, men de skalv i buksene.

Cutter skred fram og tilbake foran dem, lik en smygende leopard. Det var så altfor lett å forestille seg at han slo med halen og slikket seg rundt munnen i forventning, tenkte William. Å vente på bittet var nesten verre enn å kjenne tennene i rumpa.

«Og hvor er troppene deres?» snerret Cutter. «Mine herrer?»

Osborn og Dobson begynte umiddelbart å stotre fram forklaringer, men løytnant Ransom hadde – for én gangs skyld – holdt sin sti ren.

«Sersjant, mennene mine holder vakt ved guvernørpalasset, under løytnant Colson. Jeg har fått fri til å spise kveldsmat med faren min,» sa han respektfullt. «Av sir Peter.»

Sir Peter Packer var et navn med innflytelse, og Cutter stanset midt i en setning. Men ganske til Williams overraskelse var det ikke sir Peters navn som forårsaket denne reaksjonen.

«Faren din?» sa Cutter og myste. «Det er lord John Grey, er det ikke?»

«Eh … jo,» svarte William varsomt. «Kjenner du … ham?»

Før Cutter rakk å svare ble døren til et nærliggende vertshus åpnet, og Williams far kom ut. William smilte, henrykt over denne beleilige ankomsten, men tørket smilet raskt da sersjantens stikkende blikk boret inn i ham.

«Ikke stå der og flir til meg som en eller annen lettsindig ape,» begynte sersjanten i en farlig tone, men ble avbrutt av at lord John klappet ham kameratslig på skulderen – noe som ingen av de tre offiserene ville gjort om de så var blitt tilbudt en anselig pengesum.

«Cutter!» sa Lord John og smilte varmt. «Jeg hørte de liflige tonene og sa til meg selv, men så pokker om det ikke er sersjant Aloysius Cutter! Det kan ikke finnes noen annen mann som høres såpass ut som en bulldogg som har svelget en katt og overlevd til å fortelle om det.»

«Aloysius?» hvisket Dobson til William, men William bare gryntet kort til svar, for nå vendte faren oppmerksomheten mot ham.

«William,» sa han med et hjertelig nikk. «Du er sannelig punktlig. Jeg beklager at jeg er så sen. Jeg ble oppholdt.» Men før William rakk å si noe eller introdusere de andre, hadde lord John begitt seg ut på en langtekkelig erindring med sersjant Cutter, om gode, gamle dager på Plains of Abraham med general Wolfe.

Dette ga de tre unge offiserene muligheten til å senke skuldrene litt, som i Dobsons tilfelle betydde å vende tilbake til sin tidligere tankerekke.

«Du sa at den rødhårede kvinnen er en venn av faren din?» hvisket han til William. «Da kan du få ham til å fortelle deg hvor hun holder til, hm?»

«Idiot,» hveste Osborn. «Hun er ikke pen engang! Hun har like lang nese som – som – som Willie!»

«Jeg fulgte ikke med på ansiktet hennes,» sa Dobson, og gliste. «Men puppene var like i øyehøyde, og de …»

«Din gris!»

«Hysj!» Osborn trampet på Dobsons fot så han skulle holde munn da lord John snudde seg tilbake mot de unge mennene.

«Vil du introdusere meg for vennene dine, William?» spurte Lord John høflig. William var ganske så rød i ansiktet – han visste godt at faren hadde skarp hørsel, til tross for erfaringen innen artilleri – men gjorde som han ba om, og Osborn og Dobson bukket, begge med ærefrykt. De hadde ikke innsett hvem faren hans var, og William var både stolt over at de var imponert og mildt forferdet over at de hadde oppdaget lord Johns identitet – det ville spre seg rundt i hele bataljonen før kveldsmat neste dag. Ikke at sir Peter ikke visste om det, selvfølgelig, men –

Han summet seg, innså at faren tok avskjed for dem begge og gjengjeldte sersjant Cutters honnør, raskt, men i god stil, før han skyndte seg etter faren og etterlot Dobby og Osborn til skjebnen deres.

«Jeg så at du snakket med Mr. og Mrs. MacKenzie,» sa Lord John henkastet. «Jeg håper de har det bra?» Han kikket nedover kaia, men MacKenzie-familien hadde for lengst forsvunnet fra syne.

«Det virket sånn,» sa Willie. Han skulle ikke spørre hvor de bodde, men inntrykket den unge kvinnen hadde gjort på ham dvelte. Han kunne ikke si om hun var pen eller ikke. Men øynene hennes hadde fengslet ham – en nydelig, dyp blå med lange, kastanjebrune vipper, fiksert på ham med en smigrende intensitet som hadde varmet ham til hjerterøttene. Grotesk høy, selvfølgelig, men – hva var det han tenkte på? Kvinnen var gift – med barn! Og rødhåret attpåtil.

«Har du – eh – kjent dem lenge?» spurte han, med tankene på de forbløffende villfarne politiske synspunktene som tydeligvis blomstret i familien.

«En god stund. Hun er datteren til en av mine eldste venner, Mr. James Fraser. Husker du ham, tilfeldigvis?»

William rynket pannen, kunne ikke plassere navnet – faren hadde tusenvis av venner, hvordan skulle han …

«Åh!» sa han. «Du mener ikke en engelsk venn. Var det ikke Mr. Fraser vi besøkte i fjellene, den gangen du ble syk med – med meslinger?» Han kjente en synkende følelse i magen da han husket den rene skrekken fra den tiden. Han hadde reist gjennom fjellene i en tåke av fortvilelse. Moren hans hadde dødd kun noen måneder tidligere. Så hadde lord John blitt smittet med meslinger, og William hadde vært sikker på at også faren var i ferd med å dø, og at han ville bli etterlatt alene i villmarken. Han hadde ikke hatt rom for annet enn frykt og sorg, og husket kun et virvar av forvirrede inntrykk fra besøket. Han mintes så vidt at Mr. Fraser hadde tatt ham med for å fiske og vært snill mot ham.

«Ja,» sa faren hans med et skjevt smil. «Jeg er helt rørt, Willie. Jeg trodde kanskje du ville huske det besøket mer på grunn av din egen ulykke enn min.»

«Uly –» Minnet strømmet over ham, etterfulgt av en bølge av varme, hetere enn den fuktige sommerluften. «Tusen hjertelig takk! Jeg hadde klart å slette det fra hukommelsen helt til du nevnte det!»

Faren hans lo, og gjorde ikke det minste forsøk på å skjule det. Faktisk vred han seg i latter.

«Unnskyld, Willie,» sa han, gispet og tørket øynene med et hjørne av lommetørkleet. «Jeg kan ikke noe for det. Det var det aller – det aller – åh, herregud, jeg glemmer aldri hvordan du så ut da vi dro deg opp fra det avtredet!»

«Du vet at det var et uhell,» sa William stivt. Kinnene brant av minnet om ydmykelse. I det minste hadde ikke Frasers datter vært til stede for å bevitne fornedrelsen.

«Ja, selvfølgelig. Men –» Faren presset lommetørkleet mot munnen og skuldrene ristet stille.

«Du må gjerne slutte å le, når som helst,» sa William kaldt. «Og hvor i svarte er det vi skal?» De hadde nådd enden av kaia, og faren ledet dem – ennå mens han snøftet som en hval – inn i en av de stille gatene kantet med trær, vekk fra kroene og vertshusene nær havna.

«Vi skal spise med kaptein Richardson,» sa faren, og tok seg sammen med en tydelig anstrengelse. Han hostet, pusset nesen og la vekk lommetørkleet. «Hjemme hos en mann ved navn Mr. Bell.»

Mr. Bells hus var kalkmalt, pent og velstående, uten å være prangende. Kaptein Richardsen ga et lignende inntrykk: middelaldrende, velstelt og velkledd, men uten noen merkbar stil, og med et ansikt man ikke kunne peke ut i en mengde to minutter etter man hadde sett det.

Mr. Bells to døtre gjorde et mye sterkere inntrykk, spesielt den yngste, Miriam, med honningfargede krøller som tittet fram fra hodekappen, og store, runde øyne som forble fiksert på William gjennom hele middagen. Hun satt for langt unna til at de kunne føre en direkte samtale, men han forestilte seg at øynenes språk var tilstrekkelig til å vise henne at fascinasjonen var gjensidig, og dersom en mulighet for mer personlig kommunikasjon skulle by seg senere …? Hun smilte blygt, senket honningfargede vipper og kastet et raskt blikk mot en dør som sto åpen til luftning mot siden av verandaen. Han smilte tilbake.

«Tror du det, William?» sa faren hans, høyt nok til å tydeliggjøre at det var den andre gangen han spurte.

«Åh, absolutt. Ehm … tror hva?» spurte han, siden det tross alt var faren hans, ikke kommandøren. Faren sendte ham det blikket som betydde at han ville ha himlet med øynene hvis de ikke var blant folk, men svarte tålmodig.

«Mr. Bell lurer på om sir Peter har til hensikt å bli lenge i Wilmington.» Mr. Bell, som satt øverst ved bordet, bukket vennlig – men William la merke til et delvis smalnet blikk mot Miriam. Kanskje det var best om han kom tilbake i morgen, tenkte han, når Mr. Bell muligens var på arbeidsplassen sin.

«Åh. Jeg tror vi kun skal være her i en kort periode, sir,» sa han ærbødig til Mr. Bell. «Jeg forstår det slik at de største urolighetene er i baklandet, så vi vil utvilsomt bevege oss videre umiddelbart for å kue dem.»

Mr. Bell så fornøyd ut, men fra øyekroken så William at Miriam hang yndig med leppen ved antydningen om at han snart skulle reise.

«Godt, godt,» sa Bell jovialt. «Hundrevis av lojalister kommer utvilsomt til å strømme fram for å slutte seg til dere under marsjen.»

«Ingen tvil, sir,» mumlet William og tok enda en skje med suppe i munnen. Han tvilte på at Mr. Bell kom til å være blant dem. Etter utseendet å dømme var han ikke typen til å marsjere. Ikke at bistand fra en haug med utrente bygdefolk bevæpnet med spader ville være til mye hjelp uansett, men det kunne han selvsagt ikke si.

William forsøkte å se Miriam uten å feste blikket på henne direkte, men fanget i stedet opp et glimt av et blikk mellom faren hans og kaptein Richardson, og begynte for første gang å undre. Faren hadde sagt klart og tydelig at de skulle spise med kaptein Richardson – som betydde at et møte med kapteinen var poenget med kvelden. Hvorfor?

Så møtte han blikket til miss Lillian Bell, som satt overfor ham, ved siden av faren, og tenkte ikke lenger på kaptein Richardson. Mørke øyne, høyere og slankere enn søsteren – men virkelig en veldig pen jente, nå da han la merke til det.

Likevel, da Mrs. Bell og døtrene reiste seg og mennene gikk ut på verandaen etter kveldsmat var ikke William overrasket over å befinne seg i den ene enden med kaptein Richardson mens faren og Mr. Bell sto i den andre og førte en livfull diskusjon om prisene på tjære. Lord John kunne snakke med hvem som helst om hva som helst.

«Jeg har et tilbud å legge fram for deg, løytnant,» sa Richardson etter de hadde vekslet de vanlige høflighetene.

«Ja, sir,» sa William ærbødig. Nysgjerrigheten hadde begynte å vokse. Richardson var kaptein over lette dragoner, men var for tiden ikke med regimentet sitt. Såpass hadde han røpet mens de spiste, sagt henkastet at han var i detasjert tjeneste. Detasjert til å gjøre hva?

«Jeg vet ikke hvor mye faren din har fortalt deg om oppdraget mitt?»

«Ingenting, sir.»

«Ah. Jeg har fått i oppdrag å drive etterretning i Sør-departementet. Ikke at jeg har kommandoen over slike operasjoner» – kapteinen smilte beskjedent – «men en liten del av dem.»

«Jeg … forstår den store verdien av slike operasjoner, sir,» sa William, famlet etter diplomati. «Men jeg … for min egen del, altså –»

«Du har ingen interesse for å spionere. Nei, selvfølgelig ikke.» Det var mørkt på verandaen, men kapteinens tørre tone var tydelig. «Det samme er sant for de fleste som anser seg som soldater.»

«Jeg mente ikke å fornærme deg, sir.»

«Det gjorde du ikke. Jeg rekrutterer deg derimot ikke som spion – det er en vanskelig rolle, og involverer en del fare – men heller som budbringer. Likevel, dersom du skulle få anledning til å drive etterretning på veien … vel, det ville være et ytterligere bidrag, og høyt verdsatt.»

William kjente at blodet steg opp i ansiktet ved insinuasjonen om at han ikke var i stand til å håndtere verken vanskeligheter eller fare, men holdt temperamentet i tøylene og sa bare: «Å?»

Kapteinen hadde visstnok innhentet viktig informasjon angående lokale forhold i både Nord- og Sør-Carolina, og hadde nå behov for å sende dette til kommandøren av Nord-departementet – general Howe, som for øyeblikket befant seg i Halifax.

«Jeg sender selvfølgelig mer enn én budbringer,» sa Richardson. «Det er naturligvis noe raskere med skip – men jeg vil helst at minst én budbringer reiser til lands, både for sikkerhets skyld og for å kunne foreta observasjoner på veien. Faren din snakker veldig varmt om evnene dine, løytnant,» – hørte han en lattermild tone i den knusktørre stemmen? – «og han har fortalt at du har reist vidt omkring i Nord-Carolina og Virginia. Det er verdifullt. Som du sikkert forstår ønsker jeg ikke at budbringeren min forsvinner i Dismal Swamp, for aldri å bli sett igjen.»

«Ha-ha,» sa William høflig, tolket at dette var ment som en spøk. Kaptein Richardson hadde åpenbart aldri vært i nærheten av Dismal Swamp. Det hadde William, og han trodde ikke at noen ved sine fulle fem ville reise den veien med vilje, annet enn for å jakte.

Han var også i sterk tvil angående Richardsons tilbud – men enda mens han sa til seg selv at han ikke burde vurdere å forlate mennene sine, regimentet sitt … så han allerede et romantisk syn av seg selv, alene i den vidstrakte villmarken, bærende på viktige nyheter gjennom storm og fare.

Men en viktigere faktor var hva han kunne vente seg i den andre enden av reisen.

Richardson forutså spørsmålet, og svarte før han rakk å stille det.

«Når du ankommer i nord kan du – dersom det passer – slutte deg til general Howes stab.»

Der ja, tenkte han. Her var eplet, og et saftig, rødt et også. Han var klar over at Richardson mente «dersom det passer» for general Howe, heller enn for William – men han hadde tillit til sine egne evner, og var ganske sikker på at han kunne vise seg nyttig.

Han hadde bare vært i Nord-Carolina i noen dager, men det var så absolutt lenge nok til å ha gjort en presis vurdering av de relative mulighetene for avansement i Nord-departementet sammenlignet med Sør-departementet. Kontinentalhæren var med Washington i nord, og opprøret i sør virket til å bestå av brysomme grupper av heimfødinger og uforberedt milits – ikke mye til trussel. Og hva gjaldt sir Peter og general Howes status som kommandører …

«Jeg vil gjerne tenke på tilbudet, om jeg får lov, kaptein,» sa han, og håpet at iveren ikke skinte gjennom i stemmen. «Kan jeg svare deg i morgen?»

«Absolutt. Jeg antar at du ønsker å diskutere muligheten med faren din – det kan du gjøre.»

Kapteinen begynte så å snakke om noe helt annet, og i løpet av noen øyeblikk hadde lord John og Mr. Bell sluttet seg til samtalen, som nå gikk over til mer generelle emner.

William tok liten notis av hva som ble sagt, distrahert av synet av to slanke, hvite skikkelser blant buskene i utkanten av hagen. To hoder med hvite hodekapper trakk sammen, og så fra hverandre. Nå og da snudde et av dem flyktig mot verandaen i hva som lignet spekulasjon.

«Og de kastet lodd om kappen hans,» mumlet faren hans og ristet på hodet.

«Hm?»

«Å, ingenting.» Faren smilte, og snudde seg mot kaptein Richardson, som nettopp hadde sagt noe om været.

Ildfluer lyste opp hagen, drev omkring lik grønne gnister blant den fuktige, frodige veksten av planter. Det var godt å se ildfluer igjen. Han hadde savnet dem, i England – og den sørlige luftens særegne mykhet som formet lintøyet til kroppen og fikk blodet til å dunke i fingertuppene. Sirissene spilte overalt rundt dem, og et øyeblikk virket sangen som om den overdøvet alt unntatt lyden av pulsen hans.

«Kaffen er klar, sir.» Den myke stemmen til Bell-familiens slave brøt gjennom den lille begeistringen i blodet hans, og han gikk inn med de andre mennene, med kun et flyktig blikk mot hagen. De hvite skikkelsene hadde forsvunnet, men den myke, varme luften bar på løfter.

Én time senere gikk han tilbake mot forlegningen, tankene i et behagelig sammensurium. Faren spaserte stille ved siden av ham.

Miss Lillian Bell hadde gitt ham et kyss blant ildfluene ved kveldens slutt, kyskt og flyktig, men på leppene, og det virket som at den tykke sommerluften smakte av kaffe og modne jordbær, til tross for den gjennomtrengende, rå lukten av havna.

«Kaptein Richardson fortalte meg om tilbudet han ga deg,» sa Lord John henkastet. «Har du tenkt til å takke ja?»

«Vet ikke,» svarte William, like henkastet. «Jeg ville savnet mennene mine, selvfølgelig, men …» Mrs. Bell hadde bedt ham til te senere i uken.

«Det er lite permanens i militærlivet,» sa faren og ristet kort på hodet. «Jeg advarte deg.»

William gryntet kort i erkjennelse, men hørte ikke egentlig etter.

«Det er en god mulighet for avansement,» sa faren hans. «Men det involverer selvsagt noe fare.»

«Hva?» William fnøs. «Å ri fra Wilmington for så å reise videre med skip fra New York? Det er jo vei nesten hele strekningen!»

«Og en god del amerikanere på den,» påpekte Lord John. «Etter det jeg har hørt ligger hele general Washingtons hær på denne siden av Philadelphia.»

William trakk på skuldrene.

«Richardson sa at han ønsket å gi meg oppdraget fordi jeg kjenner området. Jeg kan fint ta meg fram uten veier.»

«Er du sikker? Du har ikke vært i Virginia på nesten fire år.»

Den tvilende tonen irriterte William.

«Tror du ikke at jeg klarer å finne veien?»

«Jo, selvfølgelig,» sa faren, fortsatt med tonen av tvil i stemmen. «Men oppdraget innebærer høy risiko. Du bør tenke deg nøye om før du forplikter deg til det.»

«Vel, jeg har tenkt,» sa William, støtt. «Jeg vil gjøre det.»

Lord John gikk noen skritt i stillhet, og så nikket han, motvillig.

«Det er din avgjørelse, Willie,» sa han mykt. «Men jeg vil personlig sette pris på det hvis du kan være forsiktig.»

Williams irritasjon smeltet umiddelbart.

«Det skal jeg, selvfølgelig,» sa han grovt. De gikk videre under løvtaket av lønn og hickory, uten å snakke, nærme nok til at de nå og da streifet borti hverandre med skuldrene.

Ved vertshuset sa de god natt, men William gikk ikke umiddelbart tilbake til sin egen losji. I stedet vandret han ut langs kaia, rastløs, ikke klar for søvn.

Tidevannet hadde snudd, og han så at det hadde trukket seg kraftig tilbake. Lukten av død fisk og råtnende sjøgress var sterkere, selv om et jevnt speil av vann ennå dekket mudderbankene, stille i lyset fra månesigden.

Det tok et øyeblikk å få øye på pelen. Han trodde et sekund at den hadde forsvunnet, men nei – der var den, en tynn, mørk strek mot vannets skimmer. Tom.

Pelen sto ikke lenger rett og rak, men lent skarpt til siden, som om den var i ferd med å falle, og et tynt tau hang fra den med en løkke i enden, fløt som fra galgen på det ebbende tidevannet. William kjente på en dyp uro. Tidevannet alene var ikke nok til å rive løs hele kroppen. Noen sa at det var krokodiller eller alligatorer her, men selv hadde han ikke sett noen. Han kikket uvilkårlig ned, som om en slik reptil plutselig skulle kaste seg opp fra vannet ved føttene hans. Luften var ennå varm, men likevel gikk det en frysning gjennom ham.

Han ristet det av seg og snudde seg mot forlegningen. Han måtte ikke dra før om en dag eller to, og lurte på om han ville få se den blåøyde Mrs. MacKenzie igjen før den tid.

*

Lord John dvelte et øyeblikk på vertshusets veranda mens han så sønnen forsvinne i skyggene under trærne. Han var en anelse engstelig. Det hele hadde blitt arrangert med mer hast enn han skulle ønske – men han hadde tillit til Williams evner. Og selv om ordningen utvilsomt innebar risiko, var ikke slikt til å unngå i livet til en soldat. Men noen situasjoner var mer risikable enn andre.

Han nølte, hørte summet fra samtaler i baren innenfor, men han hadde hatt nok selskap for kvelden, og tanken på å vri seg fram og tilbake under det lave taket på rommet sitt i dagens kvelende, innestengte varme ledet til avgjørelsen om å gå rundt i byen til fysisk utmattelse sikret søvnen.

Det var ikke bare varmen, tenkte han, og gikk ned fra verandaen, ga seg i vei i motsatt retning av dit Willie hadde gått. Han kjente seg selv godt nok til å innse at den tilsynelatende vellykkede planen hans ikke var nok til å forhindre at han lå våken og ruget over den, lette etter svakheter, søkte etter mulige forbedringer. Tross alt, William kom ikke til å reise med én gang. Det var litt tid til å vurdere og gjøre endringer om nødvendig.

General Howe, for eksempel. Var han det beste valget? Kanskje Clinton … men nei. Henry Clinton var en nervøs, gammel dame som nektet å røre en muskel uten ordre in triplo.

Howe-brødrene – den ene general, den andre admiral – var kjent for å være ukultiverte, begge med manerene, oppsynet og den generelle aromaen til villsvin i brunst. Men ingen av dem var dumme – de var sannelig ikke lettskremte – og Grey tenkte at Willie var fullt kapabel til å overleve røffe manerer og harde ord. Og en kommandør med en tendens til å spytte på gulvet – Richard Howe hadde en gang spyttet på Grey selv, men dette var et rent uhell, da vinden plutselig snudde – var muligens enklere for en ung underordnet å forholde seg til enn merkverdighetene til noen av de andre militære herrene som Grey kjente.

Men selv det mest besynderlige medlem av sverdets brorskap var å foretrekke over diplomatene. Han undret på hva man ville kalt et brorskap av diplomater. Knivens brorskap, kanskje? Dolkens brødre? Nei, tenkte han. Altfor direkte. Heller Det dyssende diplomati. Kjedsommelighetens brorskap. Selv om de som ikke var kjedelige, også kunne være farlige.

Sir George Germain var blant de sjeldne: kjedelig og farlig.

Han gikk langs byens gater en stund, i håp om å slite seg ut før han gikk tilbake til sitt lille, trykkende rom. Himmelen var lav og mørk, med kornmo som flimret blant skyene, og atmosfæren var fuktig som en badesvamp. Han skulle vært i Albany nå – like fuktig og herjet av insekter, men en anelse kjøligere, og i nærheten av de friske, mørke skogene i Adirondack-fjellene.

Likevel, han angret ikke på sin hastige reise til Wilmington. Willie var tatt hånd om, og det var det viktigste. Og Willies søster, Brianna – han bråstoppet, øynene lukket, gjenopplevde øyeblikket av transcendens og hjertesorg som han hadde opplevd tidligere samme dag, å se de to sammen i det som ville bli deres eneste møte noensinne. Han hadde knapt vært i stand til å puste, øynene fiksert på de to høye figurene, de flotte, kraftig markerte ansiktene, så like hverandre – og begge så like mannen som hadde stått ved siden av ham, ubevegelig, men som i motsetning til Grey tok store, voldsomme svelg med luft, som om han fryktet at han aldri ville få puste igjen.

Grey gned seg på den venstre ringfingeren, ikke helt vant til å ha den bar. Jamie Fraser og han selv hadde gjort sitt beste for å beskytte sine kjære, og selv om han var trist, var han også beroliget av tanken på at de var forent i det ansvaret.

Ville han noensinne møte Brianna Fraser MacKenzie igjen? undret han. Hun hadde sagt at de ikke ville møtes igjen – og virket like trist over det som han var.

«Gud velsigne deg, min kjære,» mumlet han, og ristet på hodet idet han snudde seg tilbake mot havna. Han ville savne henne veldig mye – men som med Willie var hans personlige følelse av tap overveldet av lettelsen over at hun snart ville være ute av Wilmington og utenfor fare.

Han kastet et uvilkårlig blikk på vannet da han gikk ut på kaia, og trakk inn et dypt, lettet sukk da han så den tomme pelen, lent på skrå i tidevannet. Han hadde ikke forstått begrunnelsen for det hun hadde gjort, men han hadde kjent faren hennes – og broren, for den saks skyld – altfor lenge til å ta feil av den hardnakkede overbevisningen i de katteaktige, blå øynene. Så han hadde skaffet henne den lille båten hun ba om og stått på kaia med hjertet i halsen, klar til å skape en distraksjon om nødvendig, mens ektemannen rodde henne ut mot den fastbundne piraten.

Han hadde sett mange menn dø, som regel mot sin vilje, til tider med resignasjon. Han hadde aldri sett noen forlate verden med slik glødende takknemlighet i øynene. Grey hadde kun et flyktig bekjentskap med Roger MacKenzie, men ante at han var en bemerkelsesverdig mann. Ikke bare hadde han overlevd ekteskap med en slik fantastiske og farlig skapning, men hadde faktisk fått barn med henne.

Han ristet på hodet og snudde seg, begynte å gå tilbake til vertshuset. Han kunne trygt vente i enda to uker før han svarte på brevet fra Germain – som han fingerferdig hadde tryllet ut fra kurérsekken da han så Williams navn på det – og kunne da oppriktig si at Lord Ellesmere dessverre var et sted i villmarken mellom Nord-Carolina og New York da brevet ble mottatt, og kunne dermed ikke bli informert om at han var kalt tilbake til England, men at han (Grey) var sikker på at Ellesmere ville være svært lei for å ha mistet muligheten til å bli en del av sir Georges stab når han fikk beskjeden – om flere måneder. Veldig synd.

Han begynte å plystre «Lillibulero», og spaserte tilbake til vertshuset i godt humør.

Han stoppet ved baren og ba om å få sendt en flaske med vann opp til rommet – for så å bli informert av barpiken om at «herren» allerede hadde tatt med seg en flaske ovenpå.

«Og to glass,» la hun til og viste smilehullene sine. «Så han har nok ikke tenkt til å drikke alt selv.»

Grey kjente at noe som minnet om en skolopender gled oppover ryggraden.

«Unnskyld meg,» sa han. «Sier du at det er en herre på rommet mitt?»

«Ja, sir,» forsikret hun. «Han sa at han var en gammel venn av deg … Og han sa hva han het …» Hun rynket pannen et øyeblikk, men den glattet seg ut igjen da hun husket det. «Bow-shaw, sa han, eller noe i den dur. Det hørtes fransk ut,» sa hun. «Han så ganske fransk ut også. Kommer du til å ønske noe å spise, sir?»

«Nei, ellers takk.» Han lot henne gå tilbake til arbeidet og gikk selv opp trappen mens han raskt vurderte om han hadde etterlatt noe han ikke burde på rommet sitt.

En franskmann ved navn Bow-Shaw … Beauchamp. Navnet lynte i hodet lik glimtet fra kornmo. Han bråstoppet midt i trappen et øyeblikk før han gikk videre oppover, saktere.

Det kunne ikke være … men hvem ellers? Da han forlot aktiv tjeneste for en del år tilbake hadde han begynt et diplomatisk liv som medlem av Englands Svarte kammer, den lyssky organisasjonen bestående av personer med det oppdrag å snappe opp og dekode offisiell diplomatisk post – og langt mindre offisielle meldinger – som strømmet mellom myndighetene i Europa. Hver eneste av disse myndighetene hadde sitt eget Svarte kammer, og det var ikke uvanlig at medlemmene av et slikt kammer kjente til sine utenlandske kolleger. De møttes aldri, men kjente hverandres signaturer, initialer og usignerte marginalia.

Beauchamp hadde vært en av de mest aktive franske agentene. Grey hadde støtt på sporet hans flere ganger siden, selv om hans egen tid i Det svarte kammer lå bak ham. Ettersom han kjente til Beauchamp var det bare å forvente at Beauchamp også kjente til Grey – men det var flere år siden denne usynlige forbindelsen. De hadde aldri møttes ansikt til ansikt, og at et slikt møte skulle skje her … Han la hånden mot den hemmelige lommen i jakken og ble beroliget av papirets dempede knitring.

Han nølte i toppen av trappen, men han var åpenbart ventet. List var meningsløst. Med bestemte skritt gikk han nedover gangen og vred om det hvite porselenshåndtaket på døren. Porselenet var glatt og kaldt under fingrene hans.

En bølge av varme skylte over ham og han gispet uvilkårlig etter luft. Like greit, ettersom det hindret ham i å ytre blasfemien som lå ham på leppen.

Herren som satt i rommets eneste stol så sannelig fransk ut. Den svært velsittende dressen hans var prydet med kaskader av snøhvite blonder ved hals og mansjetter, og skoene hadde spenner i sølv som sto til håret ved tinningene.

«Mr. Beauchamp,» sa Grey, og lukket døren sakte bak seg. De fuktige klærne klebet seg til ham, og han kjente at pulsen dunket i hans egne tinninger. «Dette er mildt sagt en overraskelse.»

Perseverance Wainwright smilte så vidt.

«Det er godt å se deg, John,» sa han.

*

Grey bet seg i tungen for ikke å si noe uoverveid – som beskrev så å si alt han kunne si, tenkte han, med unntak av «God kveld».

«God kveld,» sa han. Han hevet et spørrende øyenbryn. «Monsieur Beauchamp?»

«Åh, ja.» Percy satte føttene i gulvet for å reise seg, men Grey vinket ham tilbake og snudde seg for å hente en krakk i håp om at sekundene han tjente ville la ham gjenvinne fatningen. Da dette ikke var tilfellet gikk han for å åpne vinduet, og sto der i noen øyeblikk for å fylle lungene med den tykke, klamme luften. Så snudde han seg tilbake og satte seg ned.

«Hvordan gikk det til?» spurte han med påtatt letthet. «Beauchamp, mener jeg. Eller er det bare et nom de guerre?»

«Åh, nei.» Percy trakk opp lommetørkleet sitt, garnert med blonder, og tørket forsiktig svette fra hårfestet – som begynte å bli tynt. «Jeg giftet meg med en av søstrene til baron Amandine. Familien heter Beauchamp, og jeg tok samme navn. Forholdet sørget for en viss entrée til politiske kretser, og derfra …» Han trakk sjarmerende på skuldrene og gjorde en grasiøs bevegelse som omfattet karrieren i Det svarte kammer – og utvilsomt andre steder, tenkte Grey bistert.

«Gratulerer med giftermålet,» sa Grey, uten å ta seg bryet med å holde ironien ute av stemmen. «Hvem ligger du med, baronen eller søsteren hans?»

Percy så lattermild ut.

«Begge, nå og da.»

«Sammen?»

Han smilte bredere. Tennene hans var fortsatt fine, så Grey, men en anelse misfarget av vin.

«Innimellom. Men Cecile – kona mi – foretrekker egentlig nærværet til sin kusine Lucianne, og selv foretrekker jeg undergartneren, en skjønn mann ved navn Emile. Han minner meg om deg … i dine yngre år. Slank, blond, muskuløs og brutal.»

Til sin forferdelse kjente Grey en trang til å le.

«Det høres ekstremt fransk ut,» sa han i stedet, tørr i tonen. «Det er vel midt i blinken for deg. Hva er det du vil?»

«Jeg tror nok det heller er et spørsmål om hva du vil.» Percy hadde ikke drukket noe av vinen ennå. Han løftet opp flasken, skjenket forsiktig, og rød væske rislet mørkt ned i glassene. «Eller kanskje jeg burde si: hva England vil.» Han holdt fram et glass til Grey og smilte. «For man kan vel ikke skille dine interesser fra de til landet ditt, eller hva? Faktisk må jeg innrømme at du alltid har gitt meg inntrykk av å være England, John.»

Grey ville forby ham å bruke fornavnet hans, men å gjøre det ville bare framheve minnet om det intime forholdet deres – som selvfølgelig var Percys hensikt. Han valgte å ignorere det og smakte på vinen, som var god. Han lurte på om det var han som betalte for den – og i så fall, hvordan.

«Hva England vil,» gjentok han skeptisk. «Og hva er ditt inntrykk av hva England vil?»

Percy tok en slurk av vinen. Han så ut til å nyte den, og holdt den i munnen et øyeblikk før han omsider svelget.

«Det er vel ikke akkurat noen hemmelighet, eller hva?»

Grey sukket, og stirret bitende på ham.

«Har du sett denne ʻUavhengighetserklæringen’ som ble sendt ut av den såkalte kontinentalkongressen?» spurte Percy. Han snudde seg, stakk hånden ned i en skinnveske som han hadde slengt over stolryggen og trakk fram en sammenbrettet bunke med papirer som han rakte til Grey.

Grey hadde faktisk ikke sett selve dokumentet, men han hadde sannelig hørt om det. Det var kun to uker siden det ble trykket, i Philadelphia, men eksemplarene hadde likevel blitt spredt vilt rundt som ugress gjennom koloniene. Han løftet et øyenbryn mot Percy, brettet ut bunken og bladde raskt gjennom den.

«Kongen er en tyrann?» sa han, halvveis i latter over uhyrligheten ved noen av de mer ekstreme synspunktene i dokumentet. Han brettet bunken og kastet den på bordet.

«Og hvis jeg er England i denne samtalen antar jeg at du er personifiseringen av Frankrike?»

«Jeg representerer visse interesser der,» svarte Percy rolig. «Og i Canada.»

Det satte i gang små varselklokker. Grey hadde kjempet med Wolfe i Canada, og til tross for at Frankrike mistet mange av sine nord-amerikanske landområder i den krigen, var han fullt klar over at de var dypt forankret i de nordlige regionene, fra Ohio Valley til Quebec. Nærme nok til å skape problemer nå? Han trodde ikke det – men samtidig ville det ikke overraske ham, verken om franskmennene eller Percy.

«England ønsker åpenbart en rask slutt på dette tullet.» Percy vinket en lang hånd med klumpete ledd mot papirbunken. «Den såkalte kontinentalhæren er en luftig sammenslutning av menn uten erfaring og med motstridende synspunkter. Hva om jeg var villig til å gi deg informasjon som kan brukes til å … separere en av Washingtons øverste offiserer fra lojaliteten hans?»

«Hva om du var det?» svarte Grey, og gjorde ingen forsøk på å skjule skepsisen i stemmen. «Hvordan ville det gagne Frankrike – eller dine egne interesser, som jeg tillater meg å tro at muligens ikke er helt identiske?»

«Jeg ser at tiden ikke har mildnet din naturlige kynisme, John. Et av dine mindre attraktive karaktertrekk – jeg vet ikke om jeg noen gang har nevnt det for deg.»

Grey hevet øyenbrynene, og Percy sukket.

«Ja vel,» sa han. «Land. Nordvest-territoriet. Vi vil ha det tilbake.»

Grey ga fra seg en kort latter.

«Det vil jeg tro.» Det gjeldende territoriet, et stort område nordvest for Ohio River Valley, hadde blitt overgitt til Storbritannia fra Frankrike ved slutten av den fransk-indianske krigen. Men Storbritannia hadde ikke okkupert området, og hadde hindret kolonistene i å ekspandere dit på grunn av de innfødtes væpnede motstand og de pågående forhandlingene om traktater. Etter det han visste var ikke kolonistene fornøyde. Grey hadde selv støtt på noen av de innfødte, og var tilbøyelig til å anse standpunktet til de britiske myndigheter som både fornuftig og hederlig.

«Franske handelsmenn hadde omfattende bånd med urinnvånerne i det området. Dere har ingen.»

«Og kjøpmennene som driver pelshandel er blant … interessene … du representerer?»

Percy smilte, denne gangen uforbeholdent.

«Ikke hovedinteressene. Men en del av dem.»

Grey tok seg ikke bryet med å spørre hvorfor Percy brakte saken til ham – en angivelig pensjonert diplomat uten særlig innflytelse. Som følge av deres tidligere vennskap var Percy kjent med makten til Greys familie og forbindelser – og «Monsieur Beauchamp» visste en hel del mer om hans nåværende personlige forbindelser fra kjeden av informasjon som matet Europas Svarte kamre. Grey kunne selvsagt ikke handle i saken. Men han var i god posisjon til å bringe tilbudet til de som kunne, i all stillhet.

Han hadde følelsen av at hvert eneste hår på kroppen reiste seg lik følehornene til et insekt, på vakt mot fare.

«Vi vil selvsagt trenge mer enn en antydning,» sa han, veldig kjølig. «Navnet på offiseren, for eksempel.»

«Det er foreløpig ikke opp til meg å oppgi. Men så fort forhandlingene er i gang …»

Grey lurte allerede på hvem han kunne bringe dette tilbudet til. Ikke sir George Germain. Lord North? Men det kunne vente.

«Og dine personlige interesser?» spurte han skarpt. Han kjente Percy Wainwright godt nok til å vite at saken ville romme et visst aspekt som var til Percys personlige fordel.

«Ah, det.» Percy nippet til vinen sin før han så senket glasset og betraktet Grey med klart blikk. «Det er egentlig veldig enkelt. Jeg har fått i oppdrag å finne en mann. Kjenner du en skotsk gentleman ved navn James Fraser?»

Grey kjente at stetten på glasset knakk. Men han fortsatte å holde det, og drakk varsomt av vinen mens han takket Gud, først for at han aldri hadde fortalt Percy navnet til Jamie Fraser, og deretter for at Fraser hadde dratt fra Wilmington samme ettermiddag.

«Nei,» sa han rolig. «Hva vil du med denne Mr. Fraser?»

Percy trakk på skuldrene og smilte.

«Bare et par spørsmål.»

Grey følte at blodet piplet ut fra kuttet i håndflaten. Han holdt det ødelagte glasset forsiktig sammen mens han drakk resten av vinen. Percy var taus, drakk med ham.

«Det var leit å høre om din kone,» sa Percy stille. «Jeg vet at hun –»

«Du vet ingenting,» sa Grey hardt. Han lente seg fram og satte det knuste glasset på bordet. Klokken rullet vilt, og de siste dråpene av vinen skylte rundt i glasset. «Ikke én ting. Verken om kona mi eller om meg.»

Percy løftet så vidt på skuldrene, på gallisk vis. Som du vil, betydde det. Og likevel hvilte øynene hans – de var fortsatt vakre, mørke og myke, pokker ta ham – på Grey med noe som lignet genuin sympati.

Grey sukket. Han tvilte ikke på at den var genuin. Percy var ikke til å stole på – aldri – men det han hadde gjort ble gjort av svakhet, ikke ondskap eller mangel på følelser.

«Hva er det du vil?» gjentok han.

«Sønnen din –» begynte Percy, og Grey strakte seg fram og grep Percys skulder, hardt nok til at mannen ga fra seg et lite gisp og stivnet. Grey lente seg nærmere, stirret inn i Wainwrights – beklager, Beauchamps – ansikt, så nærme at han kjente varmen fra mannens pust mot kinnet og luktet colognen hans. Han sølte blod på Wainwrights jakke.

«Sist jeg så deg,» sa Grey, veldig stille, «var jeg farlig nær ved å skyte deg. Ikke gi meg grunn til å angre på at jeg lot være.»

Han slapp taket og reiste seg.

«Hold deg unna sønnen min. Hold deg unna meg. Og hvis du vil ta imot et velment råd – dra tilbake til Frankrike. Raskt.»

Han snudde på hælen, gikk ut av rommet og lukket døren hardt bak seg. Han var halvveis nedover gaten før han innså at han hadde etterlatt Percy på sitt eget rom.

«Helvete heller,» mumlet han og trampet av gårde for å be sersjant Cutter om en seng for natten. Neste morgen skulle han sørge for at både familien Fraser og William var trygt ute av Wilmington.

2

Og noen ganger ikke

Lallybroch

Inverness-shire, Skottland

September 1980

«Vi er i live,» gjentok Brianna MacKenzie, og stemmen skalv. Hun kikket opp på Roger mens hun presset brevet mot brystet med begge hender. Tårene strømmet nedover kinnene hennes, men et strålende lys glødet i de blå øynene. «I live!»

«La meg se.» Hjertet hans hamret så hardt i brystet at han knapt kunne høre sine egne ord. Han strakte fram hånden og hun ga motvillig fra seg brevet, kom så umiddelbart bort og presset seg inntil ham, klamret seg til armen hans mens han leste, ute av stand til å ta øynene fra det gamle papiret.

Det var behagelig grovt under fingrene has, håndlaget papir med glimt av blader og blomster presset inn i fibrene. Gulnet av alder, men ennå solid og overraskende bøyelig. Bree hadde laget det selv – mer enn to hundre år tidligere.

Roger la merke til at han skalv på hendene, og papiret ristet så han slet med å lese den ujevne, vanskelige håndskriften, falmet som blekket var.

31. desember, 1776

Min kjære datter,

Vi er i live, som du vil se hvis du noen gang mottar dette …

Synet ble sløret, og han tørket øynene med baksiden av hånden enda mens han sa til seg selv at det ikke spilte noen rolle, de var sannelig døde nå, Jamie Fraser og kona hans, Claire – men han følte slik glede ved de ordene på papiret at det var som om de sto foran ham og smilte, begge to.

Det var begge to også, oppdaget han. Brevet begynte med Jamies håndskrift – og stemme – men på neste side var Claires skarpe, skrå skrift.

Hånden til faren din holder ikke ut stort lenger. Og det er en pokker så lang historie. Han har hugget ved i hele dag, og kan knapt rette ut fingrene – men han insisterte på å fortelle deg at vi ikke har brent i hjel – ennå. Men det kan likevel skje når som helst. Vi er fjorten mennesker stuet sammen i den gamle hytta. Jeg skriver dette mens jeg så å si sitter i peisen, og gamle Besta MacLeod hveser i vei på en madrass ved føttene mine så jeg kan helle whisky ned i halsen på henne hvis hun plutselig begynner å dø.

«Herregud, jeg kan høre henne,» sa han forundret.

«Jeg også.» Tårer rant fortsatt nedover Brees kinn, men det var solregn. Hun strøk de vekk, lo og snufset. «Les mer. Hvorfor er de i hytta vår? Hva har skjedd med det store huset?»

Roger strøk fingeren nedover siden for å finne tilbake til der han var og fortsatte å lese.

«Åh, herregud!» sa han.

Husker du den idioten, Donner?

Gåsehud strømmet oppover armen hans ved navnet. Donner, en annen tidsreiser. Og et av de mest tankeløse menneskene han noensinne hadde møtt eller hørt om – men ikke mindre farlig av den grunn.

Vel, han overgikk seg selv ved å samle en gjeng med pøbler fra Brownsville til å komme og stjele edelstenene våre, som han hadde overbevist dem om at vi hadde. Men det hadde vi selvfølgelig ikke.

Det hadde de ikke – fordi han, Brianna, Jemmy og Amanda hadde tatt med seg det lille lageret av resterende edelstener for å sikre reisen gjennom steinene.

De tok oss til gisler og raserte huset, pokker ta dem. Blant annet knuste de damejeannen med eter i sykestuen. Dunsten var nær ved å gasse oss alle på flekken …

Han leste raskt gjennom resten av brevet mens Brianna kikket over skulderen hans og kom med små pip av sjokk og forferdelse. Da han var ferdig la han arkene ned og snudde seg mot henne. Det sitret inni ham.

«Så du gjorde det,» sa han, klar over at han ikke burde si det, men han klarte ikke å holde det inne, klarte ikke å la være å snøfte av latter. «Du og de fordømte fyrstikkene dine – du brant ned huset!»

Ansiktet hennes var en studie i en miks av forferdelse, indignasjon – og ja, en hysterisk, undertrykt latter lik hans egen.

«Åh, det var det ikke! Det var mammas eter. En hvilken som helst gnist kunne framkalt eksplosjonen –»

«Men det var ikke en hvilken som helst gnist,» påpekte Roger. «Ian tente en av fyrstikkene dine.»

«Vel, så var det Ians feil da!»

«Nei, det var du og moren din. Vitenskapelige kvinner,» sa Roger og ristet på hodet. «Det attende århundret er heldig som overlevde dere.»

Hun fnøs litt.

«Vel, det ville ikke ha skjedd i det hele tatt hvis det ikke hadde vært for den dusten Donner!»

«Sant,» medga Roger. «Men han var også en urostifter fra framtiden, var han ikke? Men riktignok verken en kvinne eller særlig vitenskapelig.»

«Hmf.» Hun tok opp brevet, behandlet det forsiktig, men klarte ikke la være å gni sidene mellom fingrene. «Vel, han overlevde ikke det attende århundret, eller hva?» Øynene hennes var nedslått, øyelokkene fortsatt rødlige.

«Du synes vel ikke synd på ham?» forlangte Roger vantro.

Hun ristet på hodet, men strøk fortsatt fingrene lett over den tykke, myke siden.

«Ikke … ham, egentlig. Det er bare – tanken på at noen har dødd på den måten. Alene, mener jeg. Så langt hjemmefra.»

Nei, det var ikke Donner hun tenkte på. Han la en arm rundt henne og lente hodet mot hennes. Hun luktet av Prell-sjampo og ferske kålhoder. Hun hadde vært i kjøkkenhagen. Ordene på siden falmet og ble sterkere for hver gang pennen var blitt dyppet i blekk, men uansett var de skarpe og klare – håndskriften til en kirurg.

«Hun er ikke alene,» hvisket han og strakte fram en finger, strøk etterskriften, nok en gang i Jamies ujevne håndskrift. «Ingen av dem er alene. Og om de har tak over hodet eller ikke, så er de hjemme begge to.»

*

Jeg la brevet til side. Det ville være tid nok til å gjøre det ferdig senere, tenkte jeg. Jeg hadde skrevet på det når enn jeg hadde tid de siste dagene. Det var ikke akkurat noen hast med å rekke den utgående posten, tross alt. Jeg smilte litt av tanken, og brettet arkene forsiktig, la dem trygt i den nye sykurven min. Jeg tørket av fjærpennen, la den til side og gned de verkende fingrene mine, nøt i enda et øyeblikk den herlige følelsen av forbindelse som skrivingen ga meg. Det var mye lettere å skrive for meg enn for Jamie, men kroppen hadde sine grenser og det hadde vært en veldig lang dag.

Jeg kikket bort på madrassen på den andre siden av peisen, som jeg hadde gjort jevnlig, men hun var fortsatt stille. Jeg kunne høre pusten hennes, en hvesende gurgling som kom med så lange intervaller at jeg kunne sverget på at hun strøk med mellom hvert av dem. Men det gjorde hun ikke, og etter mine beregninger kom det til å ta en stund før hun døde. Jeg håpet at det ville skje før jeg gikk tom for det lille jeg hadde av laudanum.

Jeg visste ikke hvor gammel hun var. Det så ut som at hun var rundt hundre, men hun kunne være yngre enn meg. Hennes to barnebarn, gutter i tenårene, hadde brakt henne hit to dager tidligere. De hadde reist ned fra fjellene med den hensikt å ta med bestemoren til slektninger i Cross Creek før de selv dro videre til Wilmington for å slutte seg til militsen der, men bestemoren hadde «blitt bråsjuk», som de kalte det, og noen hadde fortalt dem at det var en trollkvinne i nærheten, i Fraser’s Ridge. Så de hadde tatt henne med til meg.

Besta MacLeod – jeg hadde ikke noe annet navn på henne. Guttene hadde ikke tenkt på å gi det til meg før de dro, og hun var ikke i stand til å si det selv. Hun var nesten helt sikkert i siste stadium av en eller annen type kreft. Kroppen hennes var herjet, ansiktet knepet i smerte selv mens hun var bevisstløs, og jeg kunne se det på den grålige huden.

Ilden minket i peisen. Jeg burde rake i den og legge på enda en vedkubbe. Men Jamie hvilte hodet mot kneet mitt. Kunne jeg nå vedstabelen uten å forstyrre ham? Jeg la hånden lett på skulderen hans for balanse og strakte meg fram, fikk akkurat fingrene rundt enden av en liten kubbe. Jeg vred den forsiktig løs, og ved å lene meg til siden klarte jeg å stikke den inn i peisen og bryte opp haugen med rødsvarte glør så skyer av gnister steg opp.

Jamie rørte på seg under hånden min og mumlet noe uforståelig, men da jeg slapp kubben inn i den gjenopplivede ilden og lente meg tilbake i stolen sukket han, satte seg tilbake til rette og sovnet igjen.

Jeg kastet et blikk på døren, lyttet, men hørte ingenting annet enn raslingen fra trærne i vinden. Men så kom jeg heller ikke til å høre noe, tenkte jeg, ettersom det var unge Ian jeg ventet på.

Han og Jamie hadde byttet på å holde vakt, skjult i trærne over de brente ruinene av det store huset. Ian hadde vært ute i mer enn to timer, og det var ikke lenge til han skulle komme inn for å spise og varme seg ved peisen.

«Noen har prøvd å drepe den hvite purka,» meddelte han ved frokost tre dager tidligere med et forvirret uttrykk.

«Hva?» jeg rakte ham bollen med grøt, garnert med en klump smør som smeltet i midten og en klatt honning – heldigvis hadde krukkene med honning og kassene med vokstavler vært i brønnhuset da huset begynte å brenne. «Er du sikker?»

Han nikket, tok imot bollen og pustet inn dampen fra den med lykksalig mine.

«Aye, hun har et kutt i siden. Ikke dypt, og det er i ferd med å gro, tante,» la han til med et nikk i min retning, tilsynelatende i den tro at jeg brydde meg om purkas helse på lik linje med den til enhver annen innbygger i Fraser’s Ridge.

«Å? Bra,» sa jeg – selv om det var særs lite jeg kunne gjort dersom det ikke grodde. Jeg både kunne og hadde pleiet hester, kuer, geiter, røyskatter og til og med en og annen høne som ikke la egg, men akkurat den grisen måtte klare seg selv.

Amy Higgins korset seg da purka ble nevnt.

«Det var sannsynligvis en bjørn,» sa hun. «Ingenting annet ville våge. Aidan, hør på det Mr. Ian sier! Ikke vandre for langt unna hytta, og pass på broren din når dere er ute.»

«Bjørner sover om vinteren, mamma,» sa Aidan åndsfraværende. Oppmerksomheten hans var fiksert på en ny snurrebass som Bobby, hans nye stefar, hadde skåret ut for ham, og som han ikke hadde fått til å spinne ordentlig ennå. Han sendte den et sint blikk, la den varsomt fra seg på bordet, holdt snoren et åndeløst øyeblikk og rykket til. Snurrebassen skjøt fram over bordet, spratt tilbake fra honningkrukken med et skarpt knall og bega seg i full fart mot melken.

Ian strakte seg fram og snappet opp snurrebassen i siste øyeblikk. Mens han tygget på ristet brød gjorde han tegn til Aidan om å gi ham snoren før han så viklet den rundt snurrebassen igjen, og med en rask, øvet håndbevegelse sendte han den fram så den suste like over midten av bordet. Aidan så på med åpen munn og stupte så under bordet idet snurrebassen falt ned fra bordkanten.

«Nei, det var ikke et dyr,» sa Ian da han endelig klarte å svelge. «Det var et jevnt kutt. Noen gikk etter henne med en kniv eller et sverd.»

Jamie kikket opp fra å granske den brente brødskiven han holdt i hånden.

«Fant du liket hans?»

Ian flirte, men ristet på hodet.

«Nay, hvis hun drepte ham, så spiste hun ham – og jeg fant ingen levninger.»

«Det blir søl når griser spiser,» bemerket Jamie. Han prøvde seg på en varsom bit av den brente brødskiven, skar en grimase og spiste den likevel.

«Tror du det kan ha vært en indianer?» spurte Bobby. Lille Orrie kjempet for å komme seg ned fra fanget til Bobby, og den nye stefaren hans satte ham forekommende ned på favorittplassen under bordet.

Jamie og Ian vekslet blikk, og jeg kjente en frysning bak i nakken.

«Nei,» sa Ian. «Cherokeene i nærområdet er godt kjent med henne, alle sammen, og de ville ikke tatt i henne med ildtang. De tror hun er en demon, aye?»

«Og indianere som kommer nordfra har piler eller tomahawker,» sa Jamie.

«Du er sikker på at det ikke var en puma?» spurte Amy tvilsomt. «De jakter om vinteren, gjør de ikke?»

«Det gjør de,» forsikret Jamie. «Jeg så spor etter en ved Den grønne kilden i går. Hører dere det?» spurte han og bøyde seg ned for å snakke med guttene under bordet. «Vær forsiktige, aye?»

«Men nei,» la han til, og rettet seg opp. «Jeg tror nok at Ian kan se forskjell på kloremerker og et kutt fra en kniv.» Han flirte til Ian, som høflig lot være å himle med øynene, men bare nikket mens han stirret tvilrådig på kurven med ristede brødskiver.

Ingen foreslo at en innbygger av Fraser’s Ridge eller Brownsville hadde jaktet på den hvite purka. De lokale presbyterianerne ville ikke sagt seg enige med cherokeene om noe annet åndelig spørsmål, men akkurat når det gjaldt purkas demoniske karakter var de fullstendig samstemte.

Det skulle ikke forundre meg om de hadde rett. Dyret hadde til og med overlevd brannen i det store huset. Hun hadde kommet uskadd opp fra hiet sitt under husets fundament, midt i en strøm av brent tømmer, etterfulgt av sitt nyeste kull med halvvoksne grisunger.

«Moby Dick!» utbrøt jeg nå, i et øyeblikks inspirasjon.

Rollo løftet hodet med et forskrekket «Voff?» og sendte meg et guløyd blikk før han la hodet ned igjen med et sukk.

«Dick hvem?» sa Jamie døsig. Han satte seg opp, strakte seg og stønnet. Så gned han seg i ansiktet og myste mot meg.

«Det bare slo meg hva den purka minner meg om,» forklarte jeg. «Lang historie. Om en hval. Jeg kan fortelle det i morgen.»

«Hvis jeg lever så lenge,» sa han og gjespet så kjeven nesten gikk ut av ledd. «Hvor er whiskyen – eller trenger du den til den stakkars kvinnen?» Han nikket mot Besta MacLeods teppekledte figur.

«Ikke ennå. Her.» Jeg bøyde meg fram, rotet gjennom kurven under stolen min og rettet meg opp igjen med en korket flaske. Han dro av korken og drakk, og fargen kom sakte tilbake til ansiktet hans. Han tilbrakte dagene med å jakte eller hugge ved og halve nettene i skjul i en iskald skog, og selv Jamies sterke vitalitet begynte å vise tegn til svekkelse.

«Hvor lenge skal du holde dette gående?» spurte jeg, stemmen lav for ikke å vekke Higgins-familien – Bobby, Amy, de to små guttene og Amys to svigerinner fra sitt første ekteskap, som hadde kommet til bryllupet holdt noen få dager før, med fem barn under ti år – som alle sov på det lille soverommet. Det ble litt mindre tettpakket da MacLeod-guttene dro, men med både Jamie, meg selv, Ian, Ians hund Rollo og den gamle damen sovende på gulvet i oppholdsrommet, i tillegg til de eiendelene vi hadde klart å berge fra brannen stablet rundt langs veggene, kjente jeg innimellom en distinkt bølge av klaustrofobi. Det var ikke rart om Jamie og Ian patruljerte skogen like mye for å få litt pusterom som på grunn av en overbevisning om at det var noe der ute.

«Ikke så mye lenger,» forsikret han, og grøsset litt da han svelget en stor slurk med whisky. «Hvis vi ikke ser noe i kveld, så –» Han tidde og vendte hodet brått mot døren.

Jeg hadde ikke hørt noe, men så at dørhåndtaket beveget seg, og et øyeblikk senere feide et bitende kaldt vindkast inn i rommet, stakk isnende fingre under skjørtene mine og virvlet opp en strøm av gnister fra peisen.

Jeg grep en fille i all hast og slo på gnistene før de rakk å sette fyr på Besta MacLeods hår eller sengetøy. Innen jeg hadde gjenvunnet kontrollen over ilden hadde Jamie festet pistol, kulepung og krutthorn i beltet og sto og snakket lavmælt med Ian ved døren. Ian selv var rød i kinnene av kulde og tydelig nervøs over noe. Rollo var også på beina, og han snuste rundt Ians føtter mens halen logret i forventing om et iskaldt eventyr.

«Det er best at du blir her, a cù,» sa Ian, og gned seg på ørene med kalde fingre. «Sheas.»

Rollo lagde en misfornøyd lyd med halsen og prøvde å presse seg forbi Ian, men ble raskt blokkert av et bein. Jamie snudde seg, tok på seg jakken, bøyde seg og ga meg et flyktig kyss.

«Bolt døren, a nighean,» hvisket han. «Ikke åpne for noen andre enn meg og Ian.»

«Hva –» begynte jeg, men de var borte.

*

Natten var kald og frisk. Jamie trakk inn et dypt pust og skalv, slapp kulden inn i kroppen, lot den bite vekk varmen fra Claire og røyken og lukten fra peisen. Iskrystaller glitret i lungene hans, skarpt i blodet. Han vendte hodet fram og tilbake lik en ulv som snuste og pustet inn natten. Det var lite vind, men luften beveget seg fra øst og brakte med seg den bitre lukten av aske fra det store husets ruiner … og et svakt drag som minnet om blod.

Han så på nevøen sin, la hodet på skakke i et spørsmål og så at Ian nikket. Han sto som en mørk figur mot himmelens lavendelblå glød.

«Det er en død gris like bortenfor tantes hage,» sa han lavmælt.

«Åh, aye? Det er vel ikke den hvite purka?» Et øyeblikk var tanken foruroligende, og han lurte på om han ville sørge over dyret eller danse på beina hennes. Men nei. Ian ristet på hodet, en bevegelse som Jamie følte heller enn så.

«Nay, ikke det snedige beistet der. En ung en, kanskje fra fjorårets grisekull. Noen har slaktet den, men ikke tatt mer enn en kjøttskive eller to fra baklåret. Og en god del av det de faktisk tok har de spredt i tykke stykker nedover stien.»

Jamie kikket rundt seg, overrasket.

«Hva?»

Ian trakk på skuldrene.

«Aye. Og en ting til, onkel. Grisen ble drept og slaktet med en øks.»

Iskrystallene i blodet stivnet så brått at hjertet hans nesten stoppet.

«Herregud,» sa han. Han var ikke egentlig rystet, men heller tvunget til å innrømme noe han hadde visst i lang tid. «Da er det ham.»

«Aye.» De hadde begge visst det, men ingen av dem hadde vært villige til å snakke om det. Uten å konferere beveget de seg vekk fra hytta og inn i trærne.

«Aye, vel.» Jamie trakk inn et langt, dypt pust og sukket en hvit dis i mørket. Han hadde håpet at mannen hadde tatt gullet og kona si og forlatt Fraser’s Ridge – men det hadde aldri vært mer enn et håp. Arch Bug var en Grant av blod, og Grant-klanen var hevngjerrige av natur.

Fraser-klanen fra Glenhelm hadde fanget Arch Bug på eiendommen sin rundt femti år tidligere og gitt ham et valg: mist et øye eller peke- og langfingeren på den høyre hånden. Mannen hadde forsonet seg med den lemlestede hånden sin, gått bort fra buen han ikke lenger kunne spenne og byttet den ut med en øks, som han håndterte og kastet med en dyktighet som kunne måle seg med en hvilken som helst mohawk, på tross av alderen hans.

Det han ikke hadde forsonet seg med var tapet av Stuart-saken og tapet av jakobittgullet, sendt fra Frankrike for sent, reddet – eller stjålet, avhengig av hvordan man så på det – av Hector Cameron, som hadde tatt med seg en tredjedel av det til Nord-Carolina. Denne andelen ble så stjålet – eller gjenvunnet – fra Camerons enke av Arch Bug.

Ei heller hadde Arch Bug forsonet seg med Jamie Fraser.

«Tror du det er en trussel?» spurte Ian. De hadde gått vekk fra hytta, men holdt seg blant trærne, gikk i sirkel rundt den store lysningen der det store huset hadde stått. Skorsteinen og halvparten av en vegg sto fortsatt, forkullet og dyster mot den skitne snøen.

«Jeg tror ikke det. Hvis han mener det som en trussel, hvorfor vente til nå?» Likevel, i stillhet takket han for at datteren og barna hennes var trygt av gårde. Det fantes verre trusler enn en død gris, og han trodde ikke at Arch Bug ville nøle med å bruke dem.

«Kanskje han dro,» foreslo Ian. «For å sørge for at kona var kommet i orden, og at han først nå har kommet tilbake.»

Det var en rimelig tanke – hvis det var én ting i verden som Arch Bug elsket var det kona hans, Murdina. De hadde vært partnere i over femti år.

«Kanskje,» sa Jamie. Og likevel … Og likevel hadde han følt øyne i ryggen mer enn én gang i ukene siden Bug-ekteparet dro. Følt stillhet i skogen som ikke tilhørte trær og steiner.

Han spurte ikke om Ian hadde lett etter øksemannens spor. Hvis det fantes spor, ville Ian ha funnet dem. Men det hadde ikke snødd på over en uke, og det som lå igjen på bakken var spredt omkring og tråkket ned av utallige mennesker. Han kikket opp på himmelen. Det kom til å snø igjen, og det snart.

Han gikk opp på et lite utspring, forsiktig over isen. Snøen smeltet om dagen, men vannet frøs igjen om natten, hang ned fra hyttas takskjegg og hver eneste gren i glitrende istapper som fylte skogen med lyset fra blått daggry før det så dryppet som gull og diamanter i strålene fra den stigende solen. Nå var de fargeløse, klirret lik glass idet ermet hans streifet kvistene på en isdekket busk. Han stoppet, gikk ned på huk på toppen av utspringet og kikket ned mot lysningen.

Greit. Vissheten om at Arch Bug var her hadde satt i gang en kjede med halvbevisste deduksjoner, hvis konklusjon nå lå fremst i tankene.

«Han ville kommet tilbake av én av to grunner,» sa han til Ian. «For å skade meg – eller for å hente gullet. Alt sammen.»

Han hadde gitt Bug et stykke gull da han sendte vekk ham og kona etter at bedraget deres ble avslørt. Det var halvparten av en fransk gullbarre og nok til at det eldre ekteparet kunne leve ut resten av livene sine i beskjeden komfort. Men Arch Bug var ikke en beskjeden mann. Han hadde på et tidspunkt vært forvalter for klanhøvdingen av Grant-klanen, og selv om han hadde skjult stoltheten sin i lang tid var det ikke naturlig at stolthet forble begravet.

Ian betraktet ham, interessert.

«Alt sammen,» gjentok han. «Så du tror at han skjulte det her – men et sted der det ikke var lett å hente det da du ba ham om å dra.»

Jamie løftet en skulder med blikket på lysningen. Nå da huset var borte kunne han se den bratte stien som ledet opp bak det, mot stedet der Claires hage hadde stått, trygg bak de hjortesikre palisadene. Noen av palisadene sto fortsatt, svarte mot den flekkvise snøen. Én dag skulle han lage en ny hage til henne.

«Hvis hensikten var å skade meg har han hatt sjansen.» Herfra kunne han se den slaktede grisen, en mørk form på stien i en stor blodpøl.

Han skjøv unna den plutselig tanken på Malva Christie og tvang seg tilbake til resonnementet.

«Aye, han har gjemt det her,» gjentok han, enda sikrere nå. «Hvis han hadde alt sammen ville han vært borte for lengst. Han har ventet, forsøkt å finne en måte å få tak i det på. Men han har ikke klart å gjøre det i hemmelighet – så nå prøver han noe annet.»

«Aye, men hva? Det der –» Ian nikket mot den amorfe formen på stien. «Jeg tenkte at det kanskje var en snare eller felle av noe slag, men det er det ikke. Jeg sjekket.»

«Kanskje lokkemat?» Lukten av blod var tydelig, selv for ham. Det ville være en klar invitasjon for et hvilket som helst rovdyr. Akkurat da han tenkte dette så han bevegelse nær grisen og la en hånd på Ians arm.

Et nølende glimt av en bevegelse, og så en liten, smidig skikkelse som smatt inn, forsvant bak grisens kropp.

«Rev,» sa de begge to, samtidig, og så lo de stille.

«Det er jo en puma i skogen over Den grønne kilden,» sa Ian tvilrådig. «Jeg så sporene i går. Kan det hende at han tenker å lokke den fram med grisen i håp om at vi stormer ut for å jage den vekk, og at han da kan nå gullet mens vi er opptatt?»

Jamie rynket pannen, og kastet et blikk mot hytta. Sant, en puma ville kanskje få mennene ut av hytta – men ikke kvinnene og barna. Og hvor kunne han ha lagt gullet i et så tettbebodd bygg? Blikket hans falt på den lange, humpete formen av Briannas tunnelovn. Den lå et stykke fra hytta, ubrukt siden hun dro, og et stikk av begeistring fikk ham til å reise seg. Det ville være – men nei. Arch hadde stjålet gullet fra Jocasta Cameron, én gullbarre om gangen, brakt det med seg til Fraser’s Ridge i all hemmelighet, og han hadde startet tyvetoktet lenge før Brianna dro. Men kanskje …

Ian stivnet plutselig og Jamie snudde hodet brått for å se hvorfor. Han kunne ikke se noe, men så fanget han opp lyden som Ian hadde hørt. Et dypt, grisaktig grynt, en rasling, et brak. Så var det synlig bevegelse blant det brente tømmeret i husets ruiner, og det gikk opp et stort lys.

«Herregud!» sa han og grep Ians arm så hardt at nevøen hylte, forskrekket. «Det er under det store huset!»

Den hvite purka kom fram fra hiet sitt under ruinene, en massiv, kremfarget flekk i natten, og sto og svingte hodet fram og tilbake mens hun snuste på luften. Så begynte hun å gå, en tung trussel med målbevisst fart opp bakken.

Det var så snedig at Jamie kjente en trang til å le.

Arch Bug hadde gjemt gullet under det store husets fundament, og hadde valgt de øyeblikkene da purka var ute og stelte med sitt. Ingen ville drømt om å invadere purkas domene. Hun var den perfekte vokter – og han hadde utvilsomt hatt til hensikt å hente gullet på samme måte når han var klar til å dra: forsiktig, én gullbarre om gangen.

Men så hadde huset brent ned og tømmeret kollapset ned i fundamentet så gullet ble umulig å nå uten en god del arbeid og besvær – som garantert ville tiltrekke seg oppmerksomhet. Det var først nå da mennene hadde ryddet vekk det meste av det brente tømmeret – og spredt sot og kull over hele lysningen underveis – at noen kunne klare å nå noe som var gjemt under det uten å bli oppdaget.

Men det var vinter, og selv om den hvite purka ikke gikk i dvale som en bjørn, tilbrakte hun likevel det meste av tiden i det koselige hiet sitt – bortsett fra når det var noe å spise.

Ian ga fra seg et lite utrop i avsky ved lyden av slafsing og knasing fra stien.

«Griser er ikke spesielt følsomme,» mumlet Jamie. «De spiser hva enn som er dødt.»

«Aye, men det er sannsynligvis hennes eget avkom!»

«Innimellom spiser hun ungene sine levende, så jeg tviler på at hun har noe problem med å spise dem når de er døde.»

«Hysj!»

Han tiet umiddelbart, øynene festet på den store, svarte flekken som én gang hadde vært det fineste huset i fylket. Ganske riktig, en mørk figur dukket fram fra bak brønnhuset og smøg seg forsiktig ned langs den glatte stien. Grisen, opptatt med sitt grusomme festmåltid, ignorerte mannen, som så ut til å være kledd i en mørk kappe og bar på noe som lignet en sekk.

*

Jeg boltet ikke døren med én gang, men gikk ut et øyeblikk for å puste frisk luft og lukket Rollo inne bak meg. I løpet av noen sekunder hadde Jamie og Ian forsvunnet inn blant trærne. Jeg kikket engstelig rundt i lysningen, men fikk ikke øye på noe utenom det vanlige. Ingenting beveget seg, og natten var lydløs. Jeg lurte på hva Ian kunne ha funnet. Ukjente spor, kanskje? Det ville forklare hastverket, ettersom det utvilsomt var i ferd med å begynne å snø.

Ingen måne var synlig, men himmelen var dyp grå med rosa skjær, og bakken var ennå dekket av gammel snø, spredt utover og nedtråkket som den var. Resultatet var en underlig, melkehvit glød der gjenstander så ut til å flyte som om de var malt på glass, uklare og uten dimensjon. De brente ruinene av det store huset sto på den andre siden av lysningen, ikke mer enn en flekk fra denne avstanden, som om en gigantisk tommel full av sot hadde presset ned der. Jeg følte tyngden av overhengende snø i luften, hørte det i det dempede bruset i furutrærne.

MacLeod-guttene hadde reist over fjellet med bestemoren sin, og sa at det var veldig vanskelig føre gjennom de høye passene. Enda en stor storm ville sannsynligvis stenge oss inne fram til mars eller april.

Med den påminnelsen om pasienten min lot jeg blikket gli over lysningen en siste gang før jeg la hånden på dørhåndtaket. Rollo klynket, skrapte på døren, og jeg presset et bryskt kne mot ansiktet hans da jeg åpnet den.

«Bli, hund,» sa jeg. «Ikke vær redd, de kommer snart tilbake.» Han lagde en høy, urolig lyd i halsen og vendte hodet hit og dit, dyttet mot beina mine i et forsøk på å komme seg ut.

«Nei,» sa jeg og dyttet ham vekk for å bolte døren. Bolten sank på plass med et betryggende dunk, og jeg snudde meg mot ilden mens jeg gned hendene sammen. Rollo la hodet bakover og ga fra seg et lavt, bedrøvet ul som ga meg frysninger nedover ryggen.

«Hva?» sa jeg engstelig. «Hysj!» Lyden hadde fått et av de små barna på soverommet til å våkne og begynne å gråte. Jeg hørte rasling fra sengetøy og søvnig, moderlig mummel, og jeg sank raskt ned på knærne og grep Rollos snute før han kunne ule igjen.

«Shhhhh,» sa jeg, og kikket bort på Besta MacLeod for å se om hun lyden hadde forstyrret henne. Hun lå stille, voksblek i ansiktet med øynene lukket. Jeg ventet, telte automatisk sekundene før neste gang brystet hennes hevet seg svakt.

… seks … sju … «Åh, svarte helvete,» sa jeg da jeg forsto.

Jeg korset meg raskt og subbet bort til henne på knærne, men nærmere undersøkelse fortalte meg ikke annet enn det jeg allerede hadde sett. Hun hadde grepet øyeblikket da jeg var distrahert til å dø ubemerket, selvutslettende helt til siste sekund.

Rollo gikk rastløst fram og tilbake. Han ulte ikke lenger, men var urolig. Jeg la hånden forsiktig på kvinnens innfalne bryst, ikke i søken etter en diagnose eller for å tilby hjelp, ikke nå lenger. Bare … en nødvendig anerkjennelse av bortgangen til en kvinne hvis fornavn jeg ikke visste.

«Vel … hvil i fred, stakkars deg,» sa jeg mykt og satte meg på hælene mens jeg prøvde å tenke ut hva jeg nå skulle gjøre.

Ifølge Høylandets protokoll skulle døren åpnes umiddelbart etter et dødsfall for å slippe ut sjelen. Jeg gned en knoke over leppene, tvilrådig. Kunne sjelen ha smettet raskt ut gjennom døren da jeg åpnet den for å komme inn? Antakeligvis ikke.

I et så ugjestmildt klima som i Skottland skulle man tro at det ville være litt klimatologisk spillerom i slike saker, men jeg visste at det ikke var tilfellet. Regn, snø, sludd, vind – høylendere åpnet alltid døren og lot den stå åpen i timevis, både ivrige etter å frigjøre sjelen og bekymret i tilfelle sjelen ble hindret i utreisen og dermed bestemte seg for å snu og slå seg permanent ned som spøkelse. De fleste gårder var for små til at det ville være utholdelig.

Nå var lille Orrie våken. Han sang lykkelig for seg selv, en sang som besto av stefarens navn.

«Båååååh-by, båååh-by, BÅÅÅH-by …»

Bobby lo, en lav, døsig klukklatter.

«Det er gutten sin, det. Trenger du nattpotten, acooshla?» Det gæliske kjæleordet – a chuisle, «mitt hjertes blod» – fikk meg til å smile, både av ordet og av hvor underlig det hørtes ut i Bobbys Dorset-dialekt. Men Rollo lagde en urolig lyd i halsen, som minnet meg på behovet for handling.

Hvis Higgins-familien og svigerinnene sto opp om noen timer og oppdaget et lik på gulvet ville de bli urolige alle sammen, følelsen deres av riktighet krenket – og de ville bli opprørt ved tanken på at sjelen til en død fremmed dvelte i hjemmet deres. Det lovet dårlig for det nye ekteskapet og det nye året. Samtidig ble Rollo ubestridelig nervøs av nærværet hennes, og muligheten for at han kunne vekke dem alle i løpet av de neste sekundene gjorde meg nervøs.

«Ja vel,» hvisket jeg. «Kom igjen, hund.» På en knagg ved døren hang som alltid deler av seletøy som skulle repareres. Jeg viklet løs en god lengde med tøyler og lagde et improvisert hundebånd som jeg festet rundt Rollos hals. Han var mer enn villig til å bli med meg ut og bykset fram idet jeg åpnet døren, men var en anelse mindre fornøyd med å bli halt bort til forrådskammeret. Jeg bandt raskt det improviserte båndet rundt en hylle før jeg så gikk tilbake inn i hytta for å hente kroppen til Besta MacLeod.

Med Jamies formaning i tankene kikket jeg forsiktig rundt meg før jeg dristet meg ut igjen, men natten var stille som en kirke. Selv trærne hadde stilnet.

Den stakkers kvinnen kunne ikke veie mer enn tretti kilo, tenkte jeg. Kragebeina hennes stakk tydelig ut under huden og fingrene var skjøre som tørre kvister. Likevel, tretti kilo med dødvekt, bokstavelig talt, var mer enn jeg klarte å løfte, og jeg ble nødt til å brette opp teppet hun var pakket inn i og bruke det som en improvisert slede. Slik slepte jeg henne utenfor mens jeg mumlet og hvisket en blanding av bønner og beklagelser.

Til tross for kulden var jeg andpusten og klam av svette innen jeg dro henne inn i forrådskammeret.

«Vel, i det minste har sjelen din hatt mer enn nok tid til å komme seg av gårde,» mumlet jeg og satte meg på knærne for å undersøke kroppen før jeg igjen pakket den inn i det hastige liksvøpet. «Og jeg regner med at du ikke har så lyst til å slå deg ned i et forrådskammer.»

Øyelokkene hennes var ikke helt lukket. En strimmel av hvitt var synlig, som om hun hadde forsøkt å åpne dem for å få et siste glimt av verden – eller kanskje i søken etter et kjent ansikt.

«Benedicite,» hvisket jeg, og lukket øynene hennes forsiktig, undret mens jeg gjorde det på om en eller annen fremmed ville gjøre det samme for meg en dag. Det var sannsynlig. Med mindre …

Jamie hadde erklært sin intensjon om å dra tilbake til Skottland for å hente trykkpressen sin og så komme tilbake for å slåss. Men hva om vi ikke kommer tilbake? sa en liten, feig stemme inni meg. Hva om vi dro til Lallybroch og ble der?

Selv mens jeg tenkte tanken – med sine rosenrøde forestillinger om å være omringet av familie med muligheten til å leve i fred, å sakte bli gammel uten den konstante frykten for forstyrrelse, sult og vold – visste jeg at det ikke var mulig.

Jeg visste ikke om Thomas Wolfe hadde hatt rett i at det å dra hjem igjen ikke var en mulighet – vel, det kunne jeg ikke vite, tenkte jeg litt bittert. Jeg hadde ikke et hjem å dra tilbake til. Men jeg kjente Jamie. Om man så bort fra idealisme – og han hadde litt av det, selv om det var av en veldig pragmatisk type – var det et faktum at han var en respektabel mann som trengte respektabelt arbeid. Ikke bare et yrke, ikke bare å tjene til livets opphold. Arbeid. Jeg forsto forskjellen.

Og selv om jeg var sikker på at Jamies familie ville ta ham imot med åpne armer – det var en anelse mer tvil om min egen mottakelse, men jeg antok at de ikke faktisk ville sende etter presten for å utføre en eksorsisme – var han ikke lenger laird av Lallybroch, og kom heller aldri til å være det.

«… og hans eget sted kjenner ham ikke lenger,» mumlet jeg mens jeg tørket den gamle kvinnens intime deler – som var overraskende lite visne, og jeg lurte på om hun kanskje var yngre enn jeg hadde trodd – med en fuktig klut. Hun hadde ikke spist noe på flere dager. Selv muskelavslappingen hadde ikke hatt noen særlig effekt – men alle fortjente å gå rene til graven.

Jeg stoppet opp. Det var noe å tenke på. Ville vi få til å begrave henne? Eller ville hun bli nødt til å hvile fredfullt under blåbærsyltetøyet og sekkene med tørkede bønner helt til våren?

Jeg rettet på klærne hennes og pustet ut med åpen munn i et forsøk på å vurdere temperaturen ut fra pustets damp. Dette ville bare bli vinterens andre store snøfall, og vi hadde ikke hatt en ordentlig hard frost ennå. Frosten pleide å komme i andre halvdel av januar. Hvis bakken ikke hadde frosset ennå kunne vi sannsynligvis begrave henne – forutsatt at mennene var villige til å grave vekk snøen.

Rollo hadde lagt seg ned mens jeg stelte med kvinnen, resignert, men nå løftet han hodet brått med spisse ører.

«Hva?» sa jeg forskrekket og snudde meg rundt på knærne for å se ut gjennom døren til forrådskammeret. «Hva er det som skjer?»

*

«Skal vi ta ham nå?» mumlet Ian. Han hadde buen over den ene skulderen, og nå senket han armen. Buen falt stille ned i hånden hans, klar.

«Nei. La ham finne det først.» Jamie snakket sakte, prøvde å bestemme seg for hva som var det rette å gjøre med mannen som så plutselig hadde dukket opp.

Ikke drepe ham. Han og kona hadde skapt en hel del trøbbel med bedrageriet sitt, aye, men hadde ikke hatt til hensikt å skade familien hans – ikke til å begynne med, i det minste. Var Arch Bug i det hele tatt en tyv, ifølge seg selv? Jamies tante Jocasta hadde sannelig ikke noe større – eller mindre – krav på gullet enn Arch.

Han sukket og la en hånd på beltet, der dolken og pistolen var festet. Likevel, han kunne ikke la Bug dra av gårde med gullet, ei heller kunne han bare jage ham vekk og la ham skape mer trøbbel. Med tanke på hva i himmelens navn han skulle gjøre med ham når de fikk tak i ham … det ville være som å ha en slange i en sekk. Men det var ikke annet å gjøre nå enn å fange ham, og etter det kunne han bekymre seg for hva som burde gjøres med sekken. Kanskje de kunne gjøre en avtale …

Skikkelsen hadde nådd det svartbrente fundamentet og tok seg besværlig fram blant steinene og det forbrente tømmeret som fortsatt lå der mens kappen vaiet og blafret i den skiftende vinden.

Snø begynte å dale, brått og stille. Store, late flak virvlet ut av luften, som om de bare dukket opp fra ingen steder heller enn å falle fra himmelen. De streifet ansiktet hans og satt fast i øyevippene. Han tørket dem vekk og gjorde tegn til Ian.

«Gå på baksiden,» hvisket han. «Hvis han løper, send en pil forbi nesen hans for å stoppe ham. Og hold deg på god avstand, aye?»

«Du må holde deg på god avstand, onkel,» hvisket Ian tilbake. «Hvis du kommer nær nok til å skyte ham med pistol kan han kaste øksen i skallen på deg. Og jeg har ikke tenkt til å forklare det til tante Claire.»

Jamie snøftet og skubbet Ian av gårde. Han ladet pistolen og gikk så bestemt ut gjennom den dalende snøen mot ruinene av huset sitt.

Han hadde sett Arch felle en kalkun med øksen på seks meters avstand. Og det var sant at de fleste pistoler ikke var treffsikre fra særlig lenger unna enn det. Men han hadde ikke tenkt til å skyte ham, tross alt. Han trakk pistolen, holdt den klar i hånden.

«Arch!» ropte han. Skikkelsen hadde ryggen til ham, bøyd fram mens den gravde rundt i asken. Da han ropte så den ut til å stivne, fortsatt framoverbøyd.

«Arch Bug!» ropte han. «Kom ut derfra, mann! Vi må snakke sammen!»

Skikkelsen rettet seg brått opp, snudde seg og svarte med en stikkflamme som lyste opp den dalende snøen. I samme øyeblikk brant flammen låret hans, og han vaklet.

Han var først og fremst overrasket. Han hadde aldri sett Arch Bug bruke pistol, og var imponert over at han kunne sikte så godt med venstre hånd –

Han hadde sunket ned på det ene kneet i snøen, men da han løftet sitt eget våpen innså han to ting: den svarte skikkelsen pekte enda en pistol på ham – men ikke med den venstre hånden. Som betydde –

«Herregud! Ian!» Men Ian hadde sett at han falt og hadde også sett den andre pistolen. Jamie hørte ikke pilen over suset fra vind og snø. Den dukket opp som ved et trylleslag, stakk ut fra skikkelsens rygg. Skikkelsen rettet seg opp og stivnet før den falt sammen. Nesten før den traff bakken, løp han, haltet. Det høyre beinet hans sviktet ved hvert skritt.

«Herregud, nei, nei, nei,» sa han, og det hørtes ikke ut som hans egen stemme.

En stemme lød gjennom snø og natt, ropte ut i desperasjon. Så sprang Rollo forbi ham, en uklar flekk – hvem hadde sluppet ham ut? – og en rifle smalt fra trærne. Ian brølte et sted i nærheten, kalte på hunden, men Jamie hadde ikke tid til å se etter, styrtet tankeløst over de svarte steinene, skled på det tynne laget av nysnø, snublet, beinet var kaldt og varmt på samme tid, men det var ikke viktig, åh, Gud, vær så snill, nei …

Han nådde den svarte skikkelsen og slapp seg ned på knærne ved siden av den, grep tak. Han visste det med én gang, hadde visst det fra det øyeblikket han innså at hun holdt pistolen i høyre hånd. Arch, med sine manglende fingre, kunne ikke skyte en pistol med høyre hånd. Men, åh, herregud, nei …

Han snudde henne, kjente at den korte, tunge kroppen var slapp og uhåndterlig som en nylig drept hjort. Skjøv unna hetten på kappen og strøk hånden, forsiktig, hjelpeløs, langs det myke, runde ansiktet til Murdina Bug. Hun pustet mot hånden hans – kanskje … men han kjente pilspissen også, mot hånden. Den hadde gått gjennom halsen hennes, og pusten boblet vått. Hånden hans var våt den også, og varm.

«Arch?» sa hun hest. «Jeg vil ha Arch.» Og så døde hun.