Christopher Paolini

Murtagh

Femte bok

Oversatt av John Grande

Tilegnelse

Som alltid er denne til familien min.

Og dessuten til dem som står utenfor og titter inn.

Bakgrunn

Se Alagesias land, vidstrakt og frodig, et vell av mysterier. Her står fjell som streifer stjernene, og skoger store som hav, golde, solsvidde ørkener og mer til. Overalt finner man all slags folk og skapninger, fra hardføre mennesker til alver i skogen, dverger i dypet og krigerske urgaler. Og fremfor alt drager – strålende og vakre og skremmende i sin eldgamle prakt.

Gjennom hele forrige sekel regjerte kong Galbatorix som tyrann over det meste av menneskenes land, i tillegg til å hjemsøke de andre rasene. Etter hans vilje ble dragene tvunget i kne og sterkt svekket til bare noen få var igjen.

De modige folkene som gjorde motstand mot Galbatorix, søkte tilflukt i ødemarken, der de begynte å kalle seg Varden. Der holdt de til med lite håp om seier, helt til dragen Safira klekket for mennesket Eragon.

Sammen, under fru Nasuadas kloke ledelse, marsjerte de mot Galbatorix’ rike.

Nå er kongen drept, krigen for å velte ham er over, og landet fornyes.

Men selv i denne freden rører det seg i skyggene, det hviskes om underlige tildragelser i Alagesias grensetrakter, og én mann søker sannheten …

Å berge kjernen når uværet raser,

å kløyve, holde eller gripe fanen?

Den gåten nager selv

det største sinn. Et aspeholt blir

like høyt og sterkt som en enslig

eik. Æren krever, plikten tvinger

og kjærligheten overtaler, men jeget insisterer.

– Dilemmaenes bok 14–20

Atteng Raude

CEUNON

FØRSTE KAPITTEL

Galenverv

Drar du alene?

Murtagh så spørrende på Thorn. Den røde dragen satt sammenkrøpet ved siden av ham på steinen øverst på høydedraget de hadde landet på. Drageskjellene glitret svakt i skumringen, dempet som kull som venter på et vindpust for å flamme opp igjen i masovnen.

«Hva? Hadde du hatt lyst til å bli med?»

Thorn åpnet kjeften i et ulveglis og blottet de skarpe, hvite tennene, lange som dolker. Hvorfor ikke? De er allerede redde for oss. La dem hyle og flykte når du kommer.

Dragens forslag klang som en bjelle i Murtaghs sinn. Han ristet på hodet og løsnet beltet med sverdet sitt, Zar’roc. «Det hadde du vel likt, tenker jeg.»

Thorn åpnet gapet enda litt mer, og han slikket seg om munnen med den ru tungen. Kanskje det.

Murtagh kunne fint se for seg Thorn skride gjennom en smal gate så de pansrede skuldrene skrapte mot husveggene og bjelker og skodder og gesimser ble knust mens folk flyktet foran ham. Murtagh visste hvordan det ville ha endt, med ild og blod og en by som var jevnet med jorden.

«Jeg tror det er best at du blir her.»

Thorn blafret med fløyelsvingene og hostet dypt i brystet. Det var hans måte å le på. Kanskje du kan få skjellene mine til å skifte farge med trolldom, da, så kan vi late som om vi er Eragon og Safira. Hadde ikke det vært morsomt?

Murtagh snøftet og la fra seg Zar’roc på en flekk med tørt gress. Han var blitt overrasket da han oppdaget at Thorn hadde en så skarp sans for humor. Det hadde ikke vært opplagt da båndet mellom dem oppsto, dels fordi Thorn var så ung, dels på grunn av … andre omstendigheter.

Et øyeblikk ble Murtagh mørk til sinns.

Ikke? Nei vel, da, men hvis du ombestemmer deg …

«Så skal du få vite det med det samme.»

Mmm. Thorn dyttet borti sverdet med snuten. Jeg skulle ønske du tok med deg tannen din. Kloen din. Den kvessede plagen.

Murtagh visste at Thorn var nervøs. Han var alltid det når Murtagh dro et sted, selv om han ikke var lenge borte. «Du trenger ikke bekymre deg. Jeg klarer meg.»

Dragen spilte med neseborene og blåste ut en liten, blek røyksky. Jeg stoler ikke på den sniken med haikjeften.

«Jeg stoler ikke på noen. Bortsett fra deg.»

Og henne.

Murtagh vaklet litt der han gikk bort til en av sadeltaskene Thorn hadde hengende langs flanken. Han så et glimt av Nasuadas mandelformede øyne. Kinnbeina. Tennene. Bruddstykker som ikke maktet å fange helheten. Et minne om lukten hennes, fulgt av lengsel og sorg, et verkende savn etter det som kunne ha vært, men nå var tapt.

«Ja.» Han kunne ikke ha løyet for Thorn om han så hadde villet. Båndet mellom dem var for sterkt.

Dragen var grei nok til å ta samtalen tilbake på tryggere grunn. Tror du Sarros har fått ferten av noe interessant?

«Det hadde vært best om han ikke har det.» Murtagh gravde fram et nøste med brun hyssing fra sadeltasken.

Men hvis han har det? Skal vi fly mot uværet eller bort fra det?

Et tynt smil bredte seg over leppene til Murtagh. «Det kommer an på hvor voldsomt det blåser.»

Det er ikke sikkert det er så tydelig. Vinden kan lyve.

Han målte opp et stykke hyssing. «Da fortsetter vi å snuse til det blir tydelig.»

Hmm. Så lenge vi fortsatt kan skifte kurs hvis vi trenger det.

«Det får man håpe.»

Thorn holdt det nærmeste øyet – en rubin som satt dypt i øyenhulen og skinte med et sterkt indre lys – festet på Murtagh, som skar over hyssingen og brukte den til å binde parerstangen på Zar’roc til beltet og balgen slik at det høyrøde sverdet ikke skulle skli ut. Så la han Zar’roc i sadeltasken, der sverdet kunne ligge skjult og trygt, og stilte seg foran Thorn igjen.

«Jeg er tilbake før soloppgang.»

Dragen blunket og krøket seg sammen, som om han stålsatte seg for et sammenstøt. Han tråkket i bakken med de krumme klørne, som en stor katt som tråkket på et pledd, og småsteinene sprakk og spratt av sted med eksplosiv kraft mellom tærne på ham. En lav brummende lyd, nærmest jamrende, lød fra brystet.

Murtagh la hånden på den taggete pannen til Thorn og anstrengte seg for å inngi ham en følelse av ro og selvsikkerhet. Det klang mørkt og urolig der inne, dypt nede i Thorns tankelandskap.

«Jeg klarer meg.»

Hvis du trenger meg …

«Så stiller du opp. Jeg vet det.»

Thorn bøyde hodet, og klørne ble enda lengre. Murtagh fornemmet en fast – om enn skjør – besluttsomhet i sinnet hans.

De forsto hverandre.

«Vær forsiktig. Vær på vakt mot folk som sniker seg innpå deg.»

Thorn brummet igjen, dypt nede i brystet, en lyd som fikk det til å dirre i marg og bein.

Så dro Murtagh hetten på kappen over hodet og begynte å tråkle seg nedover åssiden mellom enslige, skarpe steiner og klynger med tornete svermkratt.

Han kastet et blikk bak seg og så Thorn der han fremdeles satt på åskammen og speidet med smale øyne.

* * *

Den som hadde en drage, var aldri egentlig alene.

Det tenkte Murtagh der han løp over åkrene rundt Ceunon, østover mot stedet der Thorn ventet på ham. Uansett hvor langt av sted Murtagh dro, uansett hvor mange mil som lå mellom ham og Thorn, var det alltid noe i dem som var forbundet, selv om avstanden kunne gjøre at de ikke hørte hverandres tanker eller opplevde hverandres følelser. De var forbundet med trolldom av aller eldste sort, og den ville de aldri miste før en av dem døde.

Men trolldommen var ikke det eneste som knyttet dem sammen. Alt han og Thorn hadde erfart sammen – prøvelsene, angrepene på sinnet deres, torturen – hadde vært så intenst og av en så unik natur at Murtagh ikke trodde noen annen virkelig kunne forstå hva de hadde gjennomgått.

Det var en viss trøst i denne kjensgjerningen. Hvor enn han dro, og hva enn han gjorde, ville Thorn alltid være til stede for ham. Og ikke nok med det, han ville forstå ham også. Iblant ville han kanskje mislike handlingene hans, men også det med empati og medfølelse. Og det samme gjaldt den andre veien.

Den samme kjensgjerningen ga også en viss følelse av å være fanget. De kunne aldri unnslippe hverandre. Ikke fullt og helt. Men det gjorde ikke Murtagh noe. Han var luta lei av å være alene.

Bakken skrånte nedover under ham helt til han langt om lenge kom til Fundorbukta. Der, i vannkanten, lå Ceunon by, en samling bygninger omkranset av en grov mur, skyggefull og dunkel, med unntak av sporadiske lamper og vokslys – varme edelsteiner som lyste opp i den påtrengende natten. Ved bryggene lå fiskebåtene på rekke og rad med sammenrullede seil, blant dem tre dyphavsskip med høye master og brede skrog, fartøyer som kunne overleve ferden rundt nordenden av halvøya som skilte bukta fra det åpne havet.

På den andre siden av bukta sto fjellene i Ryggen som en rad med skarpe tenner bak tåkedisen, og saltvannet mellom dem så dypt og kaldt og ugjestmildt ut.

De grå skyene lå lavt over både bukt og land, og en ullen stillhet dempet lyden av Murtaghs skritt.

Han løftet blikket da han kjente noe kaldt på hånden.

Store snøfiller lavet ned – årets første snø. Han åpnet munnen og fanget et flak på tungen, og det smeltet som et behagelig minne, flyktig og uhåndgripelig.

Det var uvanlig tidlig for snø, selv så langt nord. Det var to dager siden galenverv, som markerte det første innsiget av berghau, den sølvblanke fisken med harde skjell som inntok bukta hver høst. Stimene var så store og tette at man nærmest kunne gå tørrskodd på dem, og Murtagh hadde hørt at når det sto på som verst, spratt fisken opp på dekk på båtene, drevet til vanvidd av gytetrangen.

Det ante ham at det var noe å lære av dette.

Snøen kom vanligvis først en måned eller to etter galenverv. Når den kom så tidlig, betydde det at de hadde en streng og nådeløs vinter i vente.

Like fullt frydet Murtagh seg over de myke snøflakene som dalte fra himmelen, og han var glad for den kjølige luften. Temperaturen var perfekt til å gå, løpe eller slåss i.

Det var lite som var verre enn å kjempe for livet når det var så varmt at man holdt på å svime av.

Pulsen økte, og han skjøv hetten tilbake og ga seg til å småløpe, for han hadde lyst til å bevege seg raskere.

Han holdt jevn fart da han kom ut på flatlandet rundt Ceunon, forbi bekker og skogholt, over steingjerder og gjennom åkre der bygg og rug sto modent for å høstes. Ingen så ham der han løp, unntatt en hund ved en gårdsgrind, som ulte pliktskyldigst til ham.

Takk det samme, tenkte Murtagh.

Forbindelsen til Thorn ble svakere etter hvert som han løp, men den ble aldri helt borte. Det fikk Murtagh til å føle seg tryggere. Han ble like nervøs som Thorn når de var borte fra hverandre, selv om han anstrengte seg for å skjule det, for han ville ikke gjøre dragen enda mer urolig.

Murtagh skulle helst ha landet nærmere Ceunon. Hvis han fikk bruk for hjelp, kom hvert sekund til å telle. Faren for at noen fikk øye på Thorn, var imidlertid for stor. Det var best å holde avstand og unngå sammenstøt med de lokale styrkene.

Murtagh strakte på nakken. Det var godt å være på føttene igjen, med lungene fulle av ren og frisk luft og med pulsen bankende i en rask takt han lett kunne opprettholde, etter å ha sittet på drageryggen det meste av dagen. Det verket litt i knærne og hoftene – han var ikke hjulbeint som så mange av rytterne i Galbatorix’ kavaleri, men hvis han fortsatte å sitte på Thorn omtrent hele tiden, kunne han fortsatt bli det. Var det en uunngåelig del av det å være drageridder?

Munnvikene hans løftet seg i et skjevt smil.

Han måtte humre av tanken på sagnomsuste riddere, og særlig alvene blant dem, som gikk omkring med like skjeve bein som en veteran som hadde vært lanseridder i tjue år. Men han tvilte på at det hadde vært slik. Antagelig hadde alvene et knep for å dempe virkningen av å sitte så mye i sadelen.

Og når en drage nådde en viss størrelse, ble det uansett umulig å sitte over skrevs på den som på en hest. Shruikan – Galbatorix’ enorme svarte drage – hadde vært sånn. Istedenfor sadel hadde han fått montert en liten plattform over Shruikans kjempemessige skuldre.

Murtagh grøsset og stanset ved et tre som lynet hadde slått ned i. Et kuldegys skylte gjennom armer og bein.

Han pustet dypt inn. En gang til. Galbatorix var død. Shruikan var død. De hadde ingen makt over ham eller noen andre som fortsatt var i live.

«Vi er fri», hvisket han.

En trøstende varme strømmet fra Thorn, som et fjernt favntak.

Han dro hetten over hodet igjen og trasket videre.

* * *

Da Murtagh kom til kystveien sør for Ceunon, stanset han bak buskene langs veien og stakk hodet over dem. Til sin lettelse så han at veien var tom.

Han presset seg gjennom buskene og fortet seg nordover mot byen, som bredte seg stor og vid utover. Det var nesten ikke noe igjen av det svake lyset som sivet ned gjennom skydekket, og han ville helst være framme i Ceunon før mørket senket seg helt.

Det gikk dype vognspor langs den velbrukte veien, og med jevne mellomrom måtte han skifte spor for å unngå kurukene som lå strødd her og der. Snøen la seg som et tynt, mykt lag på bakken og minnet om blondene som fruene ved hoffet hadde pyntet seg med til høytidelige anledninger.

Han satte ned farten da han nærmet seg yttermuren rundt Ceunon. Befestningen var robust og velbygd, om ikke fullt så høy som murene rundt Tirm eller Dras-Leona. De grove svartsteinsblokkene var murt sammen uten gliper, og muren skrånte i riktig vinkel nederst, merket han seg med et anerkjennende nikk.

Ikke at noe av dette spilte noen rolle hvis det var en drage eller drageridder man sto overfor.

Et par vakter sto og lente seg på spydene på hver sin side av Ceunons sørport. Murtagh kastet et blikk på brystvernet og skytehullene over dem. Det var ikke satt ut bueskyttere på muren. Slurvete.

Vaktene rettet seg opp da han nærmet seg, og Murtagh åpnet kappen for å vise at han var ubevæpnet.

Spydene klirret idet vaktene satte dem i kors. «Hvem der?» spurte mannen til venstre. Han så ut som en kålrabi i ansiktet, med en stor nese full av sprukne blodkar og et gult blåmerke under det høyre øyet.

«Bare en tilreisende til galenverv», sa Murtagh med lett stemme. «Er her for å kjøpe røkt berghau for sjefen min.»

Mannen til høyre mønstret ham mistenksomt opp og ned. Etter utseendet å dømme kunne han være fetteren til Nesa. «Sier du, ja. Hvor kommer du fra, vandringsmann? Og hva heter du for noe?»

«Tornak sønn av Tereth, og jeg kommer fra Ilirea.»

Vaktene strammet seg litt opp i ryggen da han nevnte hovedstaden. De tittet på hverandre før Nesa harket og spyttet på bakken. Snøen smeltet der spyttet landet. «Det var da innmari langt å gå til fots uten bagasje og hest bare for å kjøpe noen skjepper med fisk.»

«Det ville det ha vært», sa Murtagh, «men hesten min brakk beinet i går natt. Tråkket i et grevlinghi, stakkar.»

«Og sadelen lot du ligge igjen?» spurte mannen til høyre.

Murtagh trakk på skuldrene. «Sjefen min betaler godt, men han betaler meg ikke for å slepe en sadel gjennom halve Alagesia, om dere skjønner.»

Vaktene smilte skjevt, og Nesa sa: «Jo da. Vi skjønner. Har du sikra deg losji? Penger til et sted å sove?»

«Penger nok.»

Nesa nikket. «Den er grei. Vi vil ikke ha fremmedfolk liggende og sove i gata. Finner vi deg der ute, er det takk og farvel. Lager du bråk, så åker du ut. Fra midnatt til fjerde vakta er porten låst, og vi åpner den ikke for andre enn dronning Nasuada sjøl.»

«Det høres fornuftig ut», sa Murtagh.

Nesa gryntet, og vaktene tok spydene til side. Murtagh nikket høflig til dem før han gikk mellom dem og inn i byen.

* * *

Murtagh klødde seg på haken mens han gikk lenger innover i Ceunon.

Han hadde anlagt skjegg tidlig på året så det skulle bli vanskeligere å kjenne ham igjen. Han trodde det virket; ingen hadde stoppet ham så langt. Men skjegget klødde, og han var ikke villig til å la det bli langt nok til at det ble mykt og smidig. Han likte ikke å være ustelt.

Det hadde vist seg å være upraktisk å trimme skjegget med dolken, og han ville helst ikke ty til trolldom, for det var risikabelt å forme skjegget uten andre hjelpemidler enn et ord og et sinnbilde av resultatet han ønsket seg. Dessuten stolte han ikke på at en besvergelse ville fjerne skjegget uten å fjerne huden i samme slengen, og det ga ham en slags håndverksmessig tilfredsstillelse å gjøre det for hånd.

Han hadde kjøpt en liten saks av en kjeleflikker utenfor Narda. Den hadde fungert greit nok, så lenge han sørget for å holde den skarp, velsmurt og fri for rust. Allikevel syntes han det var nesten like mye styr med å stelle skjegget som å barbere seg.

Kanskje han skulle barbere det av seg når han hadde dratt fra Ceunon.

Hovedgaten var en gjørmete ferdselsåre som var dobbelt så bred som veien sør for byen. Bygningene var oppført i bindingsverk med buede tømmerbjelker og med bordkledning mellom bjelkene. Selve bjelkene var svarte av tjære, som beskyttet dem mot salt fra bukta, og mange var utsmykket med utskjæringer av havormer, fugler og swartlinger. På hvert av de bratte, spontekkede takene sto en værhane av jern, og mønet på de fleste av husene var pyntet med en utskåret drage.

Murtagh tvang seg til å slutte å klø seg.

Han kunne ha gjengitt hele byens historie, fra grunnleggelsen til nåtiden. Han visste at utskjæringene var utført i stilarten kisk, som en eller annen anonym håndverker hadde funnet opp for over hundre år siden. At svartsteinen i bymurene kom fra et steinbrudd som lå under tre mil nordøst for byen. Og at de gode borgerne i Ceunon var livredde for alveskogen, Du Weldenvarden, og gjorde alt de kunne for å holde grantrærne med de mørke nålene på god avstand fra åkrene. Alt dette og mer til visste han.

Men hva var det godt for? Han hadde fått den beste utdannelsen som var å oppdrive, og enda litt til, og allikevel levde han nå en vandringsmanns barske liv, der skarpe ører og raske hender betydde mer enn noen skolelærdom. Det å vite hvordan verden var, var dessuten noe ganske annet enn å forstå hva man burde gjøre. Det hadde han sett hos Galbatorix. Kongen hadde visst mer enn de fleste – enda mer enn noen av de eldste alvene og dragene – men til syvende og sist hadde ikke kunnskapen gitt ham noen visdom.

Det var lite folk i gatene. Det var sent, og det var mange høytidsmåltider i dagene etter galenverv, så de fleste var inne og feiret nok en god berghaufangst.

Et trespann med arbeidskarer som stinket billig øl og fiskeslo, sjanglet forbi. Murtagh fortsatte rett fram, og de svingte rundt ham. Så fort de rundet hjørnet, ble det stille i hovedgaten igjen, og han så ikke flere mennesker før han krysset hovedtorget og et par kjøpmenn buste ut av døra i et havnelager mens de kranglet høylytt. En lav, skjeggete skikkelse kom etter dem ut på torget, og stemmen hans ljomet høyest av dem alle.

En dverg! Murtagh dukket seg ned. Etter at Galbatorix døde og Riket falt for over et år siden, hadde dverger blitt et stadig vanligere syn i menneskenes land. De fleste var handelsreisende som solgte stein og metall og våpen, men han hadde også sett dverger som jobbet som væpnede vakter (selv om de var lave, skulle man ikke undervurdere evnene deres i strid). Murtagh måtte spørre seg hvor mange av dem som var spioner for dvergkongen Orik, som satt på marmortronen i by-fjellet Tronsheim.

Dvergen lot til å se på ham der han sto i motlyset, og Murtagh sjanglet litt – nok en drukkenbolt på vei hjem fra galenvervfest.

Narreriet fungerte, og dvergen rettet oppmerksomheten mot de kranglende kjøpmennene igjen.

Murtagh skyndte seg videre. Ved å spre seg i landet hadde dvergene gjort det enda vanskeligere for ham og Thorn å reise. Murtagh hadde ingenting imot dvergenes rase eller kultur – tvert imot var han ganske begeistret for Orik, og de arkitektoniske bragdene deres var imponerende. Men de næret et dypt og varig hat til ham fordi han hadde drept kong Hrothgar, Oriks forgjenger … og onkel. Og dvergene var kjent for å være urokkelige når de først bar nag til noen.

Kunne han noen gang gjøre det godt igjen overfor Orik, klanen hans og dvergene overhodet? Hvis det var mulig, hadde Murtagh ennå ikke skjønt hvordan.

Dessverre var det ikke bare dvergene han hadde et vanskelig forhold til. Alvene var like gretne på ham og Thorn fordi de hadde drept Oromis og Gleidr, den siste ridderen og den siste dragen fra før Galbatorix’ maktovertagelse som fortsatt var i live.

Mennesker flest var heller ikke særlig begeistret for dem, siden mange trodde de hadde forrådt Varden til Galbatorix under krigen. På forrædere vanket det bare forakt fra begge sider i en konflikt, og det med rette – Murtagh hadde ingen sympati for løgnaktige løftebrytere som sin egen far – men det var ikke noe lettere å bli feilaktig stemplet som en av den grunn.

Ingen trygg havn for oss, tenkte Murtagh. Et hardt og bistert smil bredte seg om munnen hans. Slik hadde det vært så lenge han hadde levd. Hvorfor skulle det ha vært annerledes nå?

Stanken av fisk, tang og salt ble sterkere der han tok seg fram ved bryggene og hjellene som sto i rader langs veien.

Han tittet opp. Det var fortsatt tre–fire timer til midnatt. Nok av tid til å gjøre det han skulle, og komme seg ut av Ceunon. Etter å ha vært så lenge ute i villmarken, føltes det ubehagelig innskrenkende å ha bygninger så tett innpå seg. I så måte ble han mer og mer lik Thorn.

Det lød musikk og stemmer foran ham, og han fikk øye på målet han var på vei mot: vertshuset Det makeløse måltid. Den lave bygningen med de mørke bjelkene hadde vindusruter av krystall i veggen som vendte mot gaten – en sjelden luksus i denne delen av verden – og kronblader av gult lys spredde seg over brolegningen utenfor: en kjærkommen invitasjon til å komme inn, hvile seg og more seg.

Sarros hadde valgt lokalet som åsted for deres neste møte, og bare det gjorde Murtagh skeptisk. Men Det makeløse måltid så ut til å være harmløst nok – bare ett i rekken av slike rufsete, medtatte lokaler. Om man så bort fra krystallvinduene, kunne vertshuset ha ligget i en hvilken som helst by eller landsby ved sjøen i hele landet. På den annen side hadde Murtagh for lengst skjønt at man ikke skulle skue hunden på hårene.

Han stålsatte seg for støyen som straks ville slå imot ham, og skjøv opp døra.

ANDRE KAPITTEL

Det makeløse måltid

Vertshuset var et lunt og hjemmekoselig sted, pent og ordentlig. På gulvet lå det nyskåret siv, bordene var rene, og tønnene, flaskene og krusene sto i ryddige rekker bak den blankskurte disken. Et sprakende bål varmet det store rommet fra et ildsted av svartstein uten sot, og ved ilden satt en mann med bukkeskjegg og ekstravagante doble trompetermer og klimpret på en lutt.

Det var vanskelig å høre hva han sang gjennom larmen fra alle stemmene i det proppfulle lokalet. Galenverv var over, og folk i Ceunon var glade til.

Verten var en lav og tynnhåret mann med skittent forkle og svett panne som gikk fra bord til bord og serverte drikke og tallerkener med røkt sild. Ikke røkt berghau, merket Murtagh seg.

De har vel spist nok for et års tid, tenkte han.

Han ristet et lite snødryss av kappen og gikk bort til det ene ledige bordet ved peisen. Idet han satte seg, fortet verten seg bort til ham og sa: «Sigling Orefsson til tjeneste …»

«Tornak, sønn av Tereth.»

Sigling tørket hendene på forkleet. «En ære. Og hva kan jeg tilby deg, da?»

«Noe varmt fra kjøkkenet. Jeg er så tom i magen at den klistrer seg til ryggraden.» Murtagh ville ikke la muligheten til et varmt måltid gå fra seg, ikke når han for en gangs skyld slapp å lage maten selv.

«Og å drikke?»

«Et krus med øl. Ikke for sterkt, er du snill.» Og Murtagh stakk tre kobbermynter i hånden på verten.

Sigling var allerede på vei til bakrommet. «Jeg er tilbake før du rekker å si fåresteik, mester Tornak.»

Mester Tornak. Murtagh ble alltid betenkt når noen tiltalte ham slik. Han håpet den gamle fektelæreren hans ikke ville hatt noe imot at han brukte navnet hans, med tanke på hvor frynsete rykte Murtagh hadde akkurat nå. Han ville hedre Tornaks minne, akkurat som da han ga hingsten sin navnet etter at Tornak døde under flukten fra Urû’baen …

Murtagh knep øyenbrynene irritert sammen. Han hadde aldri funnet ut hva som skjedde med hesten da Galbatorix sørget for at han ble fanget i et bakholdsangrep i Tronsheim og bortført.

Han så seg om i rommet. Bryggesjauerne, fiskerne og de andre innbyggerne i Ceunon var en høyrøstet gjeng. Mang en fraværende far kom hjem etter uker på sjøen for å feire overfloden ved galenverv. De virket vennlige nok. Like fullt passet Murtagh på å sjekke hva som var den korteste veien til både hoveddøra og bakdøra.

Det skadet aldri å være forberedt.

Sarros var ikke å se, men Murtagh var ikke særlig bekymret. Det var handelsmannen Sarros som hadde bestemt når de skulle møtes, og Murtagh visste at han heller ville kappe av seg en hånd enn å forspille sjansen til å tjene flere av Murtaghs penger.

Et par arbeidskarer – murere, etter lærforklærne og mørtelsølet på de kraftige armene å dømme – skumpet borti stolene på den andre siden av bordet Murtagh hadde satt seg ved. De dro ut stolene, og han sa: «Beklager, men jeg venter på en venn.» Så ga han dem et smil han håpet var uanstøtelig.

Den ene av murerne så ut som om han hadde lyst til å krangle, men den andre så visst noe han ikke likte i ansiktet til Murtagh. Han nappet kameraten i armen. «Kom igjen ‘a, Herk. Jeg kjøper en øl til deg ved disken.»

«Greit, da. Ja vel. Slepp meg.» Men kameraten fortsatte å dra ham i armen til han ble med ham bort til disken.

Murtagh senket skuldrene litt. Var det noe han ikke ville nå, så var det å bli dratt inn i en meningsløs krangel.

Plutselig steg et navn opp over stemmesurret i rommet og drev imot ham: «… Eragon …»

Murtagh stivnet til og snudde seg i stolen for å se hvor ordet hadde kommet fra. Der. Trubaduren med bukkeskjegget, han som satt og klimpret på lutten. I begynnelsen var det vanskelig å oppfatte hva han sang, men Murtagh konsentrerte seg og så på leppene hans, og etter hvert fikk han tak i ordene.

Og trubaduren sang:

«… så til det fryktede Urû’baen.

Og lykke! Lykke! Den fryktløse drageridder fløy for å slåss,

og fra fare og frykt befri landet og oss.

Den mektige Eragon møtte kongen i blodig strid

og endte herskerens stormaktstid.

Med blendende glans og et sverd som sto i brann,

befridde han landet for den grusomme tyrann,

Galbatorix, dragers og ridderes banemann.

Murtagh ble stram om munnen og fikk lyst til å kaste en støvel på fyren. Ikke nok med at versene var dårlig skrevet og dårlig sunget – ingen skald ville ha våget å synge så falskt ved hoffet, av frykt for å få pryl. De var feil også.

«Uten meg ville han ha tapt», mumlet Murtagh mens han tenkte på Eragon. Men bortsett fra dem som hadde vært til stede i Galbatorix’ tronsal på slutten, var det ingen som visste det eller brydde seg. Han og Thorn hadde dratt fra hovedstaden etter at kongen var død, for begge ville heller trekke seg unna sivilisasjonen enn å måtte håndtere den uvitende og fiendtlige befolkningen.

De hadde gjort rett i det, det mente Murtagh fortsatt. Men det betydde at de hadde mistet sjansen til å forsvare seg for folkemeningens domstol. Og hvis Eragon eller Nasuada eller Arya hadde tatt ham eller Thorn i forsvar, hadde ikke Murtagh hørt om det. Dette var noe som plaget ham. Kanskje det måtte gå litt tid før sannheten spredde seg blant vanlige folk. Eller kanskje Eragon, Nasuada og Arya var fornøyde med å la verden forakte ham, å bruke ham som en beleilig syndebukk, et uhyre i mørket for å avlede folks oppmerksomhet slik at de selv kunne styre som de ville.

Tanken fikk det til å knyte seg i magen på ham.

Uansett betraktet folk flest Eragon som den største helten som noensinne hadde levd, og ingen kunne måle seg med ham.

Murtagh snøftet lavt. Ja, særlig. Men man kunne ikke gå til kamp mot en sang eller en fortelling når den var blitt populær. Sannheten måtte ofte gi tapt for det folk syntes føltes riktig. I det minste hadde ikke trubaduren skildret Eragons angivelige seier over Murtagh og Thorn. Hadde han gjort det, trodde Murtagh han faktisk ville ha kastet støvelen sin på ham.

«Vel bekomme, mester Tornak!» sa Sigling idet han satte en tallerken og et krus foran ham. «Bare rop på meg hvis det er noe mer du trenger, så kommer jeg på flekken.»

Før Murtagh rakk å takke verten, pilte han av sted for å ta seg av et annet bord.

Murtagh tok smijernsgaffelen som lå ved siden av tallerkenen, og begynte å spise. Fårestek og neper med en halv leiv mørkt rugbrød. Det var enkel kost, men smakte bedre enn noe av det han hadde lagd til seg selv de siste tre månedene. Og selv om ølet knapt var sterkere enn vann, slik han hadde bedt om, var ikke det så verst heller. Han ville ha med seg hodet mens han var i Ceunon.

Han satte tallerkenen på kneet og lente seg tilbake i stolen mens han spiste, og strakte på beina som han ville ha gjort foran et bål ute i villmarken.

Det var rart å være omgitt av så mange mennesker. Han hadde vent seg til å være alene sammen med Thorn det siste året. Vent seg til vindsus og fuglekvitter. Til å jakte på sin egen mat og bli jaktet på selv. Å snakke med vaktene og Sigling – og for den saks skyld murerne – hadde vært som å prøve å spille på et ustemt instrument.

Han sugde opp saften fra fårekjøttet med en bit av rugbrødet og stakk det i munnen.

Døra til vertshuset gikk opp, og en liten jente løp inn. Det mørke håret hennes var pent satt opp i to runde fletter, kjolen var dekorert med fargeglade broderier, og hun så ut som om hun hadde grått.

Murtagh fulgte jenta med blikket der hun gikk gjennom det store rommet, lett som dun. Hun smatt rundt enden av disken, og Sigling sa noe til henne. Der de sto side om side, kunne Murtagh se at jenta slektet på ham. De hadde samme munn og hake.

Jenta kom tilbake rundt enden av disken med en tallerken med brød, ost og et eple i hendene. Hun løftet tallerkenen over hodet, og med vante bevegelser tråklet hun seg fram mellom de fulle bordene til hun sto foran den store steinpeisen. Uten å spørre om lov satte hun seg bums ned i stolen på den andre siden av bordet til Murtagh.

Han åpnet munnen, men lukket den igjen.

Jenta var ikke eldre enn ti og kanskje så ung som seks (han hadde aldri vært noe flink til å anslå hvor gamle barn var).

Hun rev løs en bit av brødskalken sin og tygde med bestemte og sinte bevegelser. Murtagh betraktet henne nysgjerrig. Det var flere år siden sist han hadde vært i nærheten av barn, og han merket til sin overraskelse at han ble fascinert. Slik er vi i begynnelsen, alle sammen, tenkte han. Så unge, så rene. Når var det det skar seg?

Jenta så ut som om hun skulle begynne å gråte igjen. Hun tok en bit av eplet og sukket frustrert da stilken satte seg fast mellom fortennene hennes.

«Du er visst lei deg», sa Murtagh vennlig.

Jenta skulte på ham. Hun plukket løs stilken og slengte den i peisen. «Det er Hjordis sin feil!» Hun snakket med den samme brede nordboerdialekten som faren.

Murtagh kikket rundt seg. Sarros var fortsatt ikke å se, så han regnet med at det var trygt å slå av en prat. Men han måtte være forsiktig. Ord kunne være lumske som en bjørnefelle.

«Jaså?» Han la fra seg gaffelen og flyttet seg i stolen for å se henne bedre. «Og hvem er denne Hjordis?»

«Hun er dattera til Jarek. Han er sjefsmureren til jarlen», sa jenta og surmulte.

Murtagh lurte på om det fortsatt var Tarrant som var jarl, eller om alvene hadde innsatt en annen hersker da de erobret byen. Han hadde møtt Tarrant ved hoffet for mange år siden – en høy, tilbakeholden mann som sjelden sa mer enn en håndfull ord om gangen. Jarlen hadde virket grei nok, men alle som holdt seg inne med Galbatorix i mange år, hadde is i hjertet og blod på hendene.

«Skjønner. Så hun er viktig, da?»

Jenta ristet på hodet. «Hun tror hun er viktig.»

«Hva er det hun har gjort mot deg?»

«Alt mulig!» Jenta tok en rasende bit av eplet og tygde hardt og fort. Murtagh så at hun krympet seg litt da hun bet seg på innsiden av kinnet. Tårene la seg som en hinne over øynene hennes, og hun svelget.

Murtagh tok en slurk av ølen sin. «Interessant.» Han tørket litt skum fra barten. «Nå, er det en historie du har lyst til å fortelle? Kanskje det blir bedre hvis du snakker om det.»

Jenta så mistenksomt på ham med lyseblå øyne. Et øyeblikk trodde Murtagh hun skulle reise seg og gå. Så: «Pappa vil sikkert ikke at jeg skal plage deg.»

«Jeg har litt tid. Jeg sitter bare og venter på en kompanjong som har en lei uvane med å komme for sent. Hvis du har lyst til å fortelle din sørgelige beretning, er jeg ditt trofaste publikum.»

Murtagh merket at han falt tilbake til språket og uttrykksmåtene han ville ha brukt ved hoffet. Det føltes tryggere å være formell, og dessuten syntes han det var morsomt å snakke til jenta som om hun var en fornem frue.

Hun sparket med hælene mot stolbeina. «Jo … Jeg har lyst til å fortelle deg det, men jeg kan ikke det hvis vi ikke er venner.»

«Sier du det? Og hvordan blir vi venner?»

«Du må si hva du heter! Dumming!»

Murtagh smilte. «Selvfølgelig. Så dum jeg er. I så fall heter jeg Tornak.» Han rakte fram hånden.

«Essi Siglingsdatter.»

De håndhilste, og han skvatt litt da han kjente hvor liten og glatt hånden hennes var i hans. Murtagh fikk trang til å være forsiktig, som om han tok på en skjør blomst.

«Veldig hyggelig å hilse på deg, Essi. Nå, hva er det som plager deg sånn?»

Essi stirret på det halvspiste eplet hun hadde i hånden. Hun sukket og la det tilbake på tallerkenen. «Det er Hjordis sin feil.»

«Det har du sagt.»

«Hun er bestandig slem mot meg og får vennene sine til å erte meg.»

Murtagh gjorde seg alvorlig i ansiktet. «Det er slett ikke bra.»

Jenta ristet på hodet, og øynene lyste av harme. «Nei! Jeg mener … noen ganger erter de meg uansett, men, eh, Hjordis – når hun er med, blir de ordentlig fæle.»

«Var det det som skjedde i dag?»

«Ja. På en måte.» Hun brøt løs en ostebit og ble sittende og gnage litt på den mens hun så ut til å falle i tanker. Murtagh ventet tålmodig. Han regnet med at han ville komme lenger med å være varsom enn å presse henne, akkurat som med hester.

Til slutt, spak i stemmen, sa Essi: «Før høstonna begynte Hjordis å være greiere mot meg. Jeg trodde – jeg trodde det skulle bli bedre. Hun inviterte meg til og med hjem til seg.» Essi kikket sjenert på ham i øyekroken. «De bor rett ved slottet.»

«Imponerende.» Han begynte å skjønne. De rike handelsmennene sugde seg alltid fast til adelen, som lopper til en hund. Misunnelse var et trekk som gikk igjen i alle mennesker (og de andre rasene gikk heller ikke fri).

Essi nikket. «Jeg fikk et hårbånd av henne, et gult et, og så sa hun at jeg kunne komme i galenverv-selskapet hennes.»

«Gjorde du det, da?»

Hun nikket igjen. «Det … det var i dag.» Tårene vellet opp i øynene hennes, og hun blunket voldsomt.

Murtagh fikk vondt av henne og fant fram et slitt lommetørkle fra innerlomma i vesten. Han levde kanskje som et dyr i villmarken, men han hadde ikke forfalt helt heller. «Her.»

Jenta nølte. Men tårene trillet nedover kinnene hennes, og hun tok lommetørkleet og tørket øynene. «Takk, herr Tornak.»

Murtagh tillot seg å smile så vidt igjen. «Det er lenge siden sist noen sa herr til meg, men vær så god. Det gikk ikke så bra i det selskapet, skjønner jeg?»

Essi ble mørk i blikket og dyttet lommetørkleet tilbake til ham, enda hun fortsatt så ut til å være på gråten. «Selskapet var ikke så verst. Det var Hjordis. Hun ble slem igjen, etterpå.» Hun pustet dypt inn, som om hun prøvde å samle mot til å fortsette. «Og så sa hun at hvis jeg ikke gjorde som hun sa, skulle hun si til faren sin at han måtte slutte å ha solsnufest på vertshuset vårt.» Hun myste på Murtagh, som for å sjekke om han hørte etter. «Alle murerne kommer hit for å drikke, og» – hun hikket – «de drikker masse og legger igjen en hel haug med kobbermynter.»

Historien hennes fylte Murtagh med ubehagelige om hvor slemme de andre barna hadde vært mot ham da han vokste opp ved Galbatorix’ hoff. Før han hadde lært å passe seg, før Tornak hadde lært ham å forsvare seg.

Alvorlig satte han tallerkenen på bordet og bøyde seg fram mot Essi. «Hva ville hun ha deg til å gjøre?»

Essi senket blikket og sparket hælene på de sølete skoene mot stolen. Da hun åpnet munnen igjen, raste ordene ut i en stri strøm: «Hun ville at jeg skulle dytte Kart ned i et hestetrau.»

«Er Kart en venn av deg?»

Hun nikket ulykkelig. «Han bor nede i havna. Faren hans er fisker.»

Murtagh kjente en brå og intens avsky for Hjordis. Han hadde kjent mange som henne ved hoffet: fæle, smålige mennesker som ville fremme seg selv ved å gjøre livet uutholdelig for alle av lavere rang.

«Så han blir ikke invitert i slike selskaper.»

«Nei, men Hjordis sendte piken sin for å hente ham, og …» Essi stirret på ham med rasende øyne. «Jeg hadde ikke noe valg! Hvis jeg ikke hadde dytta ham, hadde hun sagt til faren sin at han ikke måtte bruke Det makeløse måltid.»

«Skjønner», sa Murtagh og tvang seg til å gjøre seg mild i stemmen selv om harmen over urettferdigheten steg i ham. Det var en kjent følelse. «Så da dyttet du kameraten din. Fikk du sagt unnskyld til ham?»

«Nei», sa Essi og så motfallen ut. «Jeg … jeg løp min vei. Men alle så det. Han vil ikke være venner med meg mer. Det er det ingen som vil. Hjordis ville bare narre meg, og jeg hater henne.» Hun grep eplet og tok en ny rask bit. Tennene slo skarpt mot hverandre.

Murtagh skulle til å svare, men så kom Sigling innom med to krus i hendene, på vei til et bord ved veggen. Han så misbilligende på Essi. «Er dattera mi til bry for deg, mester Tornak? Hun har en lei vane med å plage gjestene når de prøver å spise.»

«Slett ikke», sa Murtagh og smilte. «Jeg har vært ute på reise altfor lenge, uten annet selskap enn solen og månen. Noen å slå av en prat med er akkurat det jeg trenger. Faktisk …» Han stakk hånden ned i pungen under beltet og ga verten to sølvmynter. «Kanskje du kan sørge for at bordene ved siden av oss forblir tomme. Jeg venter på en kompanjong, og vi har noen … forretninger å snakke om.»

Myntene forsvant ned i forkleet til Sigling, og han nikket. «Selvfølgelig, mester Tornak.» Han tittet på Essi igjen med et bekymret uttrykk før han gikk videre.

Jenta så på sin side litt forlegen ut.

«Nå», sa Murtagh og strakte beina mot ilden. «Du holdt på å fortelle meg din sørgelige beretning, Essi Siglingsdatter. Var dette hele historien?»

«Det var det», sa hun med spinkel stemme.

Han tok gaffelen sin fra tallerkenen og ga seg til å snurre den mellom fingrene. Jenta betraktet ham fjetret. «Det er neppe så ille som du tror. Jeg er sikker på at hvis du forklarer kameraten din …»

«Nei», sa hun bestemt. «Han kommer ikke til å skjønne det. Han kommer ikke til å stole på meg igjen. De kommer til å hate meg for det jeg har gjort.»

Murtagh ble skarp i stemmen. «Da er de kanskje ikke egentlig vennene dine.»

Hun ristet på hodet så flettene svingte hit og dit. «De er jo det! Du skjønner ingenting!» Hun slo neven mot armlenet på stolen i en utålmodig liten bevegelse. «Kart er … han er innmari grei. Alle liker ham, og nå kommer de ikke til å like meg. Du skjønner ikke dette her. Du er altfor stor og … og gammel.»

Murtagh hevet øyenbrynene. «Det kan hende jeg skjønner mer enn du tror. Så nå kommer de ikke til å like deg. Hva skal du gjøre med det?»

«Jeg skal rømme hjemmefra», ramlet det ut av jenta. Hun så på ham med panikk i blikket da det gikk opp for henne hva hun hadde sagt. «Ikke si noe til pappa, vær så snill!»

Murtagh tok en ny slurk av ølen og strøk seg over skjegget mens tankene raste. Samtalen hadde gått fra fornøyelse til dødsens alvor. Sa han noe feil, kunne han skubbe Essi inn på et spor hun kom til å angre at hun slo inn på – og han visste at han kom til å angre hvis han ikke prøvde å snakke henne til fornuft.

Forsiktig nå, tenkte han. «Og hvor skal du dra?»

«Sørpå», sa Essi bestemt. «Der det er varmt. Det går en karavane i morgen. Lederen vanker her. Han er grei. Jeg kan snike meg ut og bli med dem til Gil’ead.»

Murtagh plukket på tindene på gaffelen. «Og så, da?»

Jenta rettet seg opp i stolen. «Jeg har lyst til å dra til Beorfjellene og hilse på dvergene! Det er de som har lagd vinduene våre. Ikke sant de er fine?»

«Jo visst er de det.»

«Har du vært i Beorfjellene?»

«Det har jeg», sa Murtagh. «Én gang, for lenge siden.»

Essi så på ham med ny interesse. «Er det sant? Er de så høye som folk sier?»

«Så høye at man ikke ser fjelltoppene engang.»

Hun lente seg tilbake i stolen, la hodet bakover og så opp i taket som om hun forestilte seg synet. «Så fantastisk.»

Et fnys unnslapp ham. «Sånn rent bortsett fra at man blir skutt på med piler, så jo da … Du forstår vel, Essi Siglingsdatter, at du ikke løser problemene du har her, ved å rømme hjemmefra?»

«Selvfølgelig.» Dumming, sa uttrykket hennes. «Men hvis jeg drar, kan ikke Hjordis plage meg mer.»

Murtagh måtte nesten le da han hørte hvor tvers igjennom overbevist hun var i stemmen. Han skjulte lattermildheten ved å ta en lang slurk av kruset sitt, og da han hadde drukket ferdig, hadde han samlet seg igjen. «Eller, bare som et forslag, så kan du prøve å løse problemet istedenfor å rømme fra det.»

«Det går ikke å løse», sa hun trassig.

«Hva med foreldrene dine, da? De kommer nok til å savne deg noe forferdelig. Vil du virkelig at de skal ha det så vondt?»

Essi la armene i kors. «De har jo broren min og søstera mi og Olfa. Han er bare to.» Hun hang med leppa. «De kommer ikke til å savne meg.»

«Det stemmer neppe», sa Murtagh. «Dessuten, tenk på det du gjorde med Hjordis. Du forsvarte Det makeløse måltid. Foreldrene dine blir nok veldig stolte av deg hvis de får vite hva du har gjort.»

«M-hm», sa Essi. Hun virket ikke overbevist. «Men det hadde jo ikke vært noe problem hvis det ikke var for meg. Det er jeg som er problemet. Hvis jeg drar min vei, ordner alt seg.» Hun tok epleskrotten og kastet den i peisen.

Et regn av gnister virvlet opp i skorsteinen, og knitringen fra veden ble overdøvet av vannet som freste da det ble til damp.

Ermet til jenta hadde glidd opp, og på det venstre håndleddet hennes så Murtagh et buktende arr, rødt og bulende og tykt som et rep. Han dro leppene tilbake fra tennene, og overdrevent henslengt sa han: «Hva er det der?»

«Hva da?» sa hun.

«Der, på armen din.»

Essi tittet ned, og hun ble mørkerød i kinnene og på ørene. «Ingenting», mumlet hun og dro ned mansjetten.

«Får jeg se?» spurte Murtagh så vennlig han klarte, og rakte fram hånden.

Jenta nølte, men så nikket hun, sjenert, og lot ham ta armen hennes.

Hun snudde seg bort da han lirket opp mansjetten på ermet hennes. Arret fortsatte oppover underarmen helt til albuen som et langt og sint vitnesbyrd om smerte. Synet fylte årene til Murtagh med iskalde flammer, og han kjente et stikk av medfølelse i sitt eget illsinte arr, som satt på ryggen.

Han trakk ned ermet hennes. «Det … var et veldig imponerende arr. Du skal være stolt av det.»

Hun så forfjamset på ham. «Hvorfor det? Det er stygt, og jeg hater det.»

Munnvikene hans løftet seg i et svakt smil. «Fordi et arr betyr at du har overlevd. Det betyr at du er seig og vanskelig å ta livet av. Det betyr at du har levd. Et arr er noe å beundre.»

«Det er ikke sant», sa Essi. Hun pekte på en vase med malte blåstjerner på peishyllen. Den hadde en sprekk hele veien fra åpningen til bunnen. «Det betyr bare at man er ødelagt.»

«Nå», sa Murtagh, mild i stemmen. «Men noen ganger, hvis man virkelig går inn for det, kan man reparere noe som er ødelagt, sånn at det blir sterkere enn før.»

Jenta la armene i kors og stakk venstrehånden inn i armhulen. «Hjordis og de andre erter meg bestandig for det», mumlet hun. «De sier at armen min er rød som en uer, og at jeg aldri kommer til å bli gift sånn som jeg ser ut.»

«Hva sier foreldrene dine, da?»

Essi skar en grimase. «At det ikke spiller noen rolle. Men det er ikke sant, er det vel?»

Murtagh bøyde hodet. «Nei. Nei, det er nok ikke det. Men foreldrene dine prøver så godt de kan å beskytte deg.»

«Ja vel, men det greier de ikke», sa hun med et fnys.

Nei, antagelig ikke, tenkte han og ble enda mørkere til sinns.

Hun kastet et blikk på ham, og det var som om hun krympet i stolen. «Har du noen arr?» spurte hun lavt og usikkert.

En bister latter glapp ut av ham. «Å, ja visst.» Han pekte på det lille hvite merket han hadde på haken: en glipe i skjegget som ellers dekket hele ansiktet. «Dette er bare noen måneder gammelt. Jeg fikk det av en kamerat av meg, en stor kløne, mens vi lekte.» Thorn hadde skrapt borti haken hans med tuppen på et skjell på det venstre forbeinet og revet av huden. Noen alvorlig skade hadde det ikke vært, men det hadde gjort fryktelig vondt og blødd enda verre.

Så sa han: «Hva er det som har skjedd med armen din?»

Essi plukket på bordkanten. «Det var et uhell», mumlet hun. «Det falt en kjele med varmt vann på armen min.»

Murtagh ble smal i øynene. «Bare falt den på deg?»

Jenta nikket.

«Mmm.» Murtagh stirret inn i flammene, på gnistene som spratt og glørne som lyste. Han trodde henne ikke. Ulykker skjedde hele tiden, men oppførselen hennes kunne tyde på at det var noe verre som hadde skjedd.

Han strammet kjevene og bet tennene sammen. En advarende bankende fornemmelse sank ned langs roten på den bakerste høyre jekselen. Det var mange former for urett han var villig til å se gjennom fingrene med, men en mor eller far som skadet barnet sitt, var ikke en av dem.

Han gløttet bort på disken. Kanskje han måtte ta en prat med Sigling, sette litt drageridderskrekk i mannen.

Essi vred på seg. «Hvor kommer du fra?»

«Et sted langt, langt borte.»

«Sørpå?»

«Ja, sørpå.»

Hun sparket i stolen igjen. «Hvordan er det der?»

Murtagh trakk pusten sakte, la hodet bakover og tittet opp i taket. Det brant fortsatt i blodet hans. «Det kommer an på hvor du drar. Det finnes varme steder og kalde steder, og steder der det aldri slutter å blåse. Skoger som virker endeløse. Huler som borer seg ned i jordens største dyp, og sletter der med kjempemessige hjorteflokker som går og gresser.»

«Er det uhyrer der?»

«Selvfølgelig.» Han så på henne igjen. «Det finnes alltid uhyrer. Noen av dem ser til og med ut som mennesker … jeg rømte også hjemmefra, vet du.»

«Gjorde du det?»

Han nikket. «Jeg var eldre enn deg, men jo da. Jeg rømte, men jeg kom meg ikke unna det jeg rømte fra … Hør her, Essi. Jeg skjønner at du tror alt blir bedre hvis du stikker av, men …»

«Der er du jo, Tornak av landeveien», sa en slu og åleglatt stemme som Murtagh kjente igjen med det samme. Sarros.

Handelsmannen kom fram mellom nabobordene. Han var høy og krokrygget, med en lappet kappe over skuldrene og loslitte klær under. Det glitret i ringer på fingrene hans. Han luktet våt pels, og det var noe urovekkende katteaktig over det smygende ganglaget hans.

Murtagh ville banne, men bet det i seg. Av alle tidspunkter fyren kunne dukke opp på … «Sarros. Jeg har ventet på deg.»

«Det er farlig der ute nå om dagen», sa Sarros. Han dro den ledige stolen ut fra bordet, flyttet den slik at den ble stående nøyaktig midt mellom Essi og Murtagh, og satte seg med ansiktet mot dem begge.

Jenta skjøv seg bortover i stolen, engstelig.

Murtagh kikket seg omkring i rommet. Han fikk øye på seks menn som hadde kommet inn i vertshuset mens han ikke fulgte med. De så barske ut, men ikke på samme måte som de lokale fiskerne; de gikk i pels og skinn og hadde pakket seg inn i lange kapper på en måte som lot Murtagh skjønne at de hadde sverd i beltet.

Sarros’ vakter. Murtagh ble ergerlig på seg selv for å ha mistet oversikten over omgivelsene mens han snakket med Essi. Han visste bedre enn som så. Å miste konsentrasjonen var en god måte å bli drept på, eller havne bak lås og slå.

Borte ved disken sto Sigling og fulgte de nyankomne med haukeblikk. Han fant fram en skinntrukket kølle som han la ved siden av kluten sin som en taus advarsel.

Murtagh hadde sine tvil om Sigling, men han var glad for å se at han var på vakt. Mannen var ikke noe naut, det var sikkert og visst.

Han så på Sarros igjen da denne pekte på Essi med en lang finger. «Vi har noe å diskutere. Send bort jentungen.»

Nei, jeg tror nok ikke det, tenkte Murtagh. Han hadde ikke snakket ferdig med jenta, og uansett kunne det hende Sarros oppførte seg mer sivilisert med henne i nærheten. Mannen var i beste fall udannet, i verste fall direkte anstøtelig.

«Jeg har ikke noe å skjule», sa Murtagh. «Hun kan bli her.» Han tittet på henne. «Hvis du har lyst. Kanskje du lærer noe interessant om verden.»

Essi krympet seg i stolen, men hun gikk ikke.

Det lød en langtrukken, vislende lyd mellom tennene på Sarros mens han ristet på hodet. «Tåpelig av deg, Vandringsmann. Men gjør som du vil. Jeg skal ikke krangle, selv om du gjør deg vanskelig.»

Murtagh gjorde seg hardere i blikket. «Nei, du skal ikke det. Få høre, da, hva har du funnet? Det har gått tre måneder, og …»

Sarros viftet med hånden. «Ja da, ja da. Tre måneder. Som sagt: Det er farlig der ute. Men jeg fant rykter om det du er på jakt etter. Og ikke bare rykter, jeg fant denne …» Fra skinnpungen i beltet fant han fram en nevestor klump med svart et eller annet som han slengte på bordet med et dunk.

Murtagh bøyde seg fram, og Essi gjorde det samme.

Det var en stein som lå der, men det var en dyp glød i den, som om den hadde brennende kull i midten. Det satt en sterk svovellukt i steinen, skarp som råtne egg.

Essi snuste og rynket på nesa.

Murtagh kjente anspentheten kveile seg i brystet. Han hadde håpet at han tok feil. Han hadde håpet at ryktene og varslene ikke betydde noe … Vokt dere for dypene, og trå ikke der bakken er svart og skjør og luften lukter svovel, for på slike steder lurer ondskapen. Det var det den urgamle dragen Umaroth hadde sagt til ham og Thorn før de dro i selvpålagt eksil.

Murtagh hadde håpet at Umaroth tok feil, at det ikke var noen ny fare som lurte i de ubebodde egnene i landet.

Han burde ha visst bedre enn å tvile på visdommen til en så gammel drage som Umaroth.

Uten å fjerne blikket fra steinen sa han: «Nøyaktig hva er dette?»

Sarros løftet på skuldrene. «Mistanker om skygger er det eneste jeg har, men du ville ha det uvanlige, det malplasserte, og dette her passer ikke inn i noen normale rammer.»

«Var det flere av dem, eller …»

Sarros nikket. «Visstnok. En hel slette der disse steinene ligger strødd.»

Kveilen strammet seg i brystet på Murtagh. «Svart og svidd?»

«Som brent av ild, men uten tegn til flammer eller røyk.»

«Hvor kommer den fra?» spurte Essi.

Sarros smilte, og jenta vek unna. Som så mange av hestefolkene på Alagesias innlandssletter hadde Sarros filt tennene spisse.

For Murtagh vekket synet et ubehagelig minne om en annen og enda mindre trivelig mann med lignende tenner … Durza.

«Ja», sa Sarros. «Det er det som er spørsmålet, jenta mi. Det er det det er.» Murtagh strakte seg etter steinen, og Sarros la hånden over den blanke klumpen og dannet et bur rundt den med fingrene. «Nei», sa han. «Pengene først, Vandringsmann.»

Misfornøyd fisket Murtagh fram en liten skinnpung fra innerlomma på kappen. Pungen klirret da han la den på bordet.

Sarros smilte bredere og blottet enda flere spisse tenner. Han løsnet på løpesnoren slik at pungen åpnet seg og de glitrende gullmyntene på innsiden kom til syne. Essi gispet skarpt. Murtagh trodde neppe hun hadde sett en hel daler før.

«Halvparten nå», sa Murtagh. «Og resten når du har fortalt meg hvor du fant den der.» Han prikket på steinen med fingertuppen.

Sarros utstøtte en merkelig, kvalt lyd. Latter. Så sa han: «Å nei, Vandringsmann. Kommer ikke på tale. Jeg synes heller du skal gi oss resten av pengene dine, så lar vi deg kanskje beholde hodet.»

Rundt om i det store rommet stakk de pelskledde mennene hånden innunder kappen, og Murtagh så hjaltene i sverdene som hang der halvveis skjult.

Han var ikke overrasket, men skuffet var han. Brøt virkelig Sarros avtalen deres av ren og skjær grådighet?

Noe så tarvelig.

Essi fikk øye på sverdene og gjorde store øyne. Pokker. Hun bøyde seg fram før Murtagh rakk å gripe inn, og hun skulle til å si noe høyt da Sarros trakk en kniv med tynt blad og presset den mot strupen hennes.

«App-app», sa han. «Ikke et knyst, jenta mi, ellers skjærer jeg tvers over strupen på deg.»

TREDJE KAPITTEL

Sverd og gaffel

Kveilen som hadde strammet seg i brystet på Murtagh, var like ved å ryke. I dette øyeblikket sluttet han å tenkte på Sarros som et menneske. Isteden ble han en ting, et problem som måtte løses, fort og uten nøling.

Essi hadde stivnet til da hun kjente handelsmannens kniv mot halsen. Det var det lureste hun kunne ha gjort.

Murtagh kjente et stikk av bekymring idet Thorn gjorde seg klar til å komme ham til unnsetning. Murtagh svarte med et strengt Nei! Ikke! Det siste han trengte, var at dragen skulle komme brasende inn i Ceunon.

Mens han skjulte følelsene sine etter beste evne, sa han: «Hva kommer denne helomvendingen av, Sarros? Jeg betaler deg gode penger.»

«Nettopp. Det er det som er poenget.» Sarros bøyde seg tettere inntil ham og åpnet de stramme leppene. Det stinket råttent kjøtt av ånden hans. «Er du villig til å betale så mye penger som dette for hentydninger og rykter, må du ha mer penger enn vett. Mye mer penger.»

Idiot, tenkte Murtagh. Han burde ha skjønt at det kunne bli problemer når han strødde om seg med så mye gull. Det var en tabbe han ikke skulle gjøre igjen.

Sannheten var at han hadde brukt opp nesten alle pengene han hadde tatt med seg da han og Thorn fløy ut i villmarken. Han hadde vært grådig etter opplysninger, og nå fikk denne umettelige appetitten en pris som var høyere enn penger.

Han mumlet ett enkelt skarpt bannord før han sa: «Dette er ikke en kamp du vil begi deg inn på. Si meg hvor steinen kommer fra, og ta gullet jeg skylder deg, så trenger ingen å komme til skade.»

«Kamp?» klukklo Sarros. «Du har ikke sverd på deg. Vi er sju, du er én. Pengene er våre enten du vil eller ikke.» Stålet skar seg så vidt inn i halsen på Essi, og hun spente seg. «Ser du det? Jeg gjør valget enkelt for deg, Vandringsmann. Gi meg resten av gullet ditt, ellers må jentungen her betale med blod.»

Jenta slapp ikke Murtagh med blikket. Han kjente den fortvilte frykten hennes, og han skjønte at hun ventet på – håpet – at han skulle hjelpe henne. Hun så fryktelig ung ut, fryktelig sårbar, og han ble overveldet av en sterk følelse av samhørighet.

Besluttsomheten fylte ham.

Han smilte svakt. Hadde han virkelig trodd han kunne dra til Ceunon uten å havne i bråk av noe slag? Ja ja. Det fikk så være.

Murtagh samlet bevisstheten, konsentrerte viljen og tømte all sin rasende handlekraft inn i en remse med ord fra det urgamle språket – sannhetens, maktens og trolldommens språk.

«Thrífa sem knífr un huildr sem konr.»

Luften mellom dem begynte å dirre. Det og ingenting mer.

Murtagh blunket forfjamset. Besvergelsen hadde sviktet. Var handelsmannen beskyttet av usynlige skjold? De måtte være sterke også, for besvergelsen var kraftig nok til å skjære tvers igjennom all svakere trolldom. Dette var en uventet og svært uønsket utvikling.

Sarros humret igjen. «Tåpelig av deg. Veldig tåpelig.» Med den ledige hånden trakk han fram en fugleskalleamulett han hadde under lærvesten. «Ser du denne, Vandringsmann? Trollkvinnen Bachel har fortryllet en amulett til hver av oss. Trolldomskunstene dine hjelper deg ikke nå. Vi er skjermet mot all ondskap.»

«Jaså, sier du det?» sa Murtagh, dødsens stille. Handelsmannen hadde nettopp gått fra å være et irritasjonsmoment til å bli en reell fare. Murtagh kunne ikke gå forsiktig fram lenger. Ikke hvis han ville vinne, og Murtagh hadde for lengst bestemt seg for at han var villig til å gå ekstremt langt for å unngå å tape – igjen.

Så sa han Ordet, og for et ord det var. Det kimte som en klokke, og lyden bar i seg alle tenkelige betydninger, for det var det mektigste av alle ord: det urgamle språkets navn. Navnenes navn. Den hemmeligste av alle besvergelser, som bare han, Eragon og Arya kjente. Med den kunne han bryte eller endre alle andre besvergelser. Med den kunne han endre selve språkets betydning.

Han ladet navnenes navn med tre hensikter: å fjerne Sarros’ beskyttelse, å gripe og holde fast kniven hans og til sist å hindre at de som hørte Ordet, husket det.

En matt stillhet senket seg. Alle i det store rommet så på ham, mange av gjestene med et svimeslått uttrykk, som om de nettopp hadde våknet fra en drøm.

Essi stirret med vidåpne øyne og så ut til å ha glemt at hun var redd.

Til Murtaghs forbløffelse virket Sarros helt uberørt. Forskrekkelsen gjorde ham kald helt inn til margen. Det eneste som kunne overvinne navnenes navn, var ordløs trolldom – trolldom som ble brukt uten tryggheten som det urgamle språket ga. Det var den mest risikable og uregjerlige formen for magi, noe selv de dyktigste trollkyndige nølte med å bruke.

Murtagh hadde undervurdert Sarros og hvem det nå var han samarbeidet med. Situasjonen var blitt farlig uforutsigbar. Og Murtagh likte ikke det uforutsigbare.

«Essi!» ropte Sigling da han endelig oppdaget hva som foregikk. Han grep kølla og hoppet over disken med en spenst Murtagh aldri hadde trodd den tynnhårede vertshusverten hadde i seg. «Du slipper henne nå!»

Før Sigling rakk å ta mer enn ett skritt, fløy to av kjeltringene i pels på ham og slo ham i gulvet. Det lød et dunk idet en av dem traff Sigling i hodet med sverdknappen.

Han stønnet og slapp kølla.

Ingen andre våget å røre seg.

Nå holder det, tenkte Murtagh.

«Pappa!» hylte Essi mens hun vred på seg under Sarros’ kniv.

Handelsmannen klukklo igjen, høyere enn før. «Knepene dine hjelper ikke, Vandringsmann. Ingen heksekunst er mektigere enn Bachels. Ingen trolldom like dyp.»

«Kanskje du har rett.» Murtaghs stemme var rolig som en speilblank innsjø. Han tok gaffelen sin og dreide den mellom fingrene. «Nå ja. Jeg har visst ikke noe valg.»

«Overhodet ikke.»

En ferm dame med røde kinn og oppsatt hår tittet fram i kjøkkendøra mens hun tørket hendene på skjørtet. «Hva er det for slags …» begynte hun å si før hun fikk øye på Sarros med kniven og Sigling på gulvet, og ble hvit i ansiktet.

«Ikke noe bråk, ellers stikker vi mannen din», sa en av de pelskledde mennene og siktet på Sigling med sverdet.

Mens alle var distrahert av Siglings kone, snakket Murtagh uten stemme, og han sa: «Halfa utan thornessa fra jierda.» En glassaktig, flammende bølge løp langs gaffelen, fra ende til ende.

Essi sperret opp øynene, men ellers reagerte hun ikke.

Sarros slo håndflaten i bordet. «Nok prat. Hit med pengene.»

Murtagh la hodet på skakke og stakk venstre hånd under kappen igjen. Han passet på å holde seg rolig helt til siste øyeblikk.

I én bevegelse feide han kappen i luften mens han gjorde et utfall med gaffelen. Han fanget Sarros’ kniv mellom tindene og brukte gaffelen til å slenge kniven tvers gjennom rommet.

Kling! Kniven spratt mot veggen.

Sarros blunket og stivnet til da Murtagh presset spissen på gaffelen mot det myke kjøttet på undersiden av haken hans. Mannen med haitennene svelget, og han ble blank av svette i ansiktet, men han holdt fortsatt hånden ved siden av halsen til jenta og sprikte med fingrene som om han ville rive opp strupen på henne.

«På den annen side», sa Murtagh og nøt vendingen situasjonen hadde tatt, «er det ingenting i amuletten din som hindrer meg i å bruke magi på noe annet. Denne gaffelen, for eksempel.» Han presset tindene dypere inn i haken på Sarros. «Tror du virkelig jeg trenger sverd for å slå deg, din svulst av en drittsekk?»

Sarros hveste. Så dyttet han Essi over i fanget på Murtagh og kastet seg bakover så stolen veltet.

Murtagh spratt opp, og Essi falt på gulvet. Hun krabbet vekk på alle fire under bordene.

De seks pelskledde mennene trakk sverdet, og det store rommet ble et hav av kropper som kavet seg hit og dit da fiskerne, arbeidskarene og de andre gjestene stormet mot ytterdøra for å komme seg vekk. Luttspilleren snublet og falt, og det var fullt av rop og brak og krus som gikk i gulvet.

Murtagh kastet av seg kappen for å kunne røre seg fritt. Han skulle ønske han hadde Zar’roc eller bare en tollekniv å beskytte seg med. Men nei – han hadde vært for selvsikker, for lur. Gaffelen var det eneste han hadde.

Skurkene forsøkte å omringe ham ved peisen, men det ville han ikke ha noe av. Han smatt mellom bordene og gikk rundt dem for å finne en god vinkel.

Sarros hadde trukket seg tilbake til et hjørne der han sto og ropte: «Skjær ham i småbiter! Drep ham! Snitt opp magen på ham så innvollene ramler ut!»

Jeg skal ta meg av deg straks, tenkte Murtagh.

Innerst i det store rommet kom jenta fram til moren, som gjemte Essi bak skjørtene og løftet en stol foran seg som skjold.

Den nærmeste av kjeltringene angrep Murtagh med hevet sverd. Klønete tufs. Murtagh parerte med gaffelen før han stilte seg tett inntil mannen og kjørte gaffelen dypt inn i brystet på ham.

Tindene trengte akkurat så lett gjennom knokler og muskler som Murtagh hadde håpet. Mannen ristet av krampetrekninger og ramlet om kull med et blodkvalt gisp idet hjertet hans ga opp.

En flodbølge av fryktsomt raseri skylte mot Murtagh fra Thorn, og han sanset at dragen brått hadde bestemt seg for å komme til ham. BLI DER! brølte han i tankene før han stengte dem for mulige inntrengere. Thorn holdt seg i skinnet, så vidt det var.

Tre til av Sarros’ leiesoldater kom mot ham. Alle tre stakk og hogg med sverdene uten å vente på at de andre skulle ta sin tørn.

Murtagh grep en stol med én hånd og slo den i hodet på mannen til venstre for seg. Samtidig brukte han gaffelen til å parere angrepene fra de to andre villmennene. Han møtte alle hoggene deres og fektet med uanstrengt letthet mens de prøvde å bryte gjennom forsvaret hans. Ingen av dem var godt trent, såpass skjønte han.

Mennene hadde større rekkevidde med sverdene sine, men Murtagh spratt unna angrepene og smatt tett innpå dem. Raskere enn øyet kunne se, hogg han med gaffelen: ett, to, tre, fire harde støt som fikk mennene til å ramle sammen på gulvet, der de ble liggende lydløse eller stønnende.

Han ble varm, svetten la seg som en hinne i pannen, og det kom et rødskjær i kantene av synsfeltet. Men han pustet fortsatt jevnt. Han hadde fremdeles kontroll, selv om opphisselsen over den voldelige triumfen pumpet i kroppen.

I den andre enden av rommet holdt Sigling seg fast i disken og fikk halt seg opp på beina. Han fant kølla igjen, uten at Murtagh trodde den skinntrukne pinnen kom til å gjøre noen særlig nytte mot kjeltringenes sverd.

Vertshuskona sa: «Olfa er inne på kjøkkenet, Essi. Du må gå …»

Før hun rakk å snakke ferdig, kom en av Sarros’ vakter løpende mot dem. I venstre hånd hadde han en stridsklubbe som han svingte mot stolen hun holdt foran seg.

Sammenstøtet slo stolen ut av hendene på henne og splintret den.

Jenta hylte da den pelskledde mannen løftet sverdet han hadde i den andre hånden –

Murtagh skjønte at han ikke rakk å krysse det store rommet for å hjelpe dem. Så han tok sjansen på at lykken ville stå ham bi, og kastet gaffelen –

Smokk.

Gaffelen ble stående i baksiden av skallen til mannen. Han falt sammen, lealaus som en melsekk.

Lettelsen skylte gjennom Murtagh, men den ble kortvarig. Sarros og den siste vakten han hadde igjen, prøvde å angripe ham fra siden. Murtagh sparket et bord inn i magen på sverdkjemperen, og da denne snublet over det, hoppet han på ham og dunket hodet hans i gulvet.

Sarros bannet og løp mot døra. Idet han snudde seg, kastet han en håndfull glitrende krystaller på Murtagh.

«Sving!» ropte Murtagh.

Krystallene snudde i luften og fløy inn i flammene i peisen. Det lød en rekke skarpe smell, og en fontene av knallrøde gnister sprutet ut av peisen.

Sarros rakk ikke fram til døra før Murtagh tok ham igjen. Han grep ham etter nakken på lærvesten, og med et grynt og et røsk løftet han Sarros opp fra gulvet og over hodet før han slengte ham hardt i gulvet.

Albuen til Sarros ble bøyd i en unaturlig vinkel. Han brølte av smerte.

«Essi», sa vertshuskona. «Hold deg bak meg.»

Murtagh satte foten på brystet til Sarros og sa med et snerr: «Nå, din drittsekk. Hvor fant du den steinen?»

Sigling forlot disken og sjanglet gjennom rommet bort til kona og datteren. De sa ingenting, men kona la armen rundt ham, og han gjorde det samme med henne.

Sarros utstøtte en gurglende latter. Det var en villskap i stemmen hans som minnet Murtagh om Galbatorix i hans mer sinnsforvirrede øyeblikk. Sarros slikket seg over de spisse tennene og sa: «Du vet ikke hva du leter etter, Vandringsmann. Du er måneforvirret og neseblind. Den sovende rører seg, og du og jeg – vi er maur som venter på å bli knust.»

«Steinen», sa Murtagh gjennom sammenbitte tenner. «Hvor?»

Stemmen til Sarros ble enda mer skingrende, et vanvittig skrik som skar gjennom natten. «Du forstår ikke. Drømmerne! Drømmerne! De kommer seg inn i hodet på deg og vrir og vrenger på tankene dine. Ååå! De vrir dem helt av ledd.» Han begynte å kaste på seg og slå hælene i gulvet. Det piplet et gult skum ut av munnvikene hans. «De vil komme etter deg, Vandringsmann, og da får du se. De kommer til å …» Stemmen ble kvalt til en hes ralling før han etter en siste krampetrekning ble liggende stille.

Uroen buktet seg i magen på Murtagh. Mannen skulle ikke ha dødd. Det var trolldom eller gift inne i bildet her, og ingen av forklaringene var særlig oppløftende. Faktisk ga hele situasjonen ham en ekkel smak i munnen. Han hadde følelsen av å være fanget i en usynlig snare, og han visste ikke hvem – eller hva – som hadde lagt den ut.

En kort stund rørte ingen seg i det store rommet.

Murtagh kjente at de andre så på ham da han dro fugleskalleamuletten av Sarros, hentet kappen sin og gikk tilbake til bordet ved peisen. Han stakk steinen med den indre gløden i lomma og tok pengepungen sin før han stoppet litt og tenkte seg om.

Han veide pungen i hånden mens han gikk bort til Sigling og kona hans der de sto og skjermet Essi. Jenta så livredd ut. Det var ikke noe å si på det, tenkte Murtagh.

«Vær så snill …» sa Sigling.

«Beklager bryderiet», sa Murtagh. Han kjente at han stinket svette, og forsiden av lintrøya hans var nedsprutet med blod. «Her, jeg håper dette veier opp for rotet.» Han rakte fram pungen, og Sigling nølte litt før han tok den.

Vertshusverten slikket seg på leppene. «Vaktene kommer nok hvert øyeblikk. Hvis du tar bakdøra … kan du komme deg til porten før de får øye på deg.»

Murtagh nikket. Omtenksomt av ham.

Så satte han seg på kne og nappet gaffelen ut av hodet på kjeltringen på gulvet. Jenta rygget unna da Murtagh så på henne. «Noen ganger», sa han, «må man bli værende og slåss. Noen ganger kan man ikke rømme. Skjønner du det nå?»

«Ja», hvisket Essi.

Murtagh flyttet oppmerksomheten mot foreldrene. «Ett siste spørsmål: Trenger dere murerlauget som kunder for å holde vertshuset i gang?»

Sigling rynket betuttet på pannen. «Nei, ikke når det kommer til stykket. Hvordan det?»

«Det var nok det jeg trodde», sa Murtagh. Så rakte han gaffelen til Essi. Den så gullende ren ut, uten en dråpe blod. «Denne skal du få. Den har en besvergelse som gjør at den aldri brekker. Hvis Hjordis plager deg igjen, skal du bare dytte godt til henne med denne, så skal du se hun lar deg være.»

«Essi», sa moren hennes med lav, advarende stemme.

Men Murtagh så at jenta allerede hadde bestemt seg. Hun nikket besluttsomt og tok gaffelen. «Takk», sa hun alvorlig.

«Alle gode våpen fortjener et navn», sa Murtagh. «Særlig magiske våpen. Hva vil du kalle dette?»

Essi tenkte seg om et øyeblikk før hun sa: «Stikker’n!»

Murtagh klarte ikke å holde seg; han åpnet munnen i et stort smil og lo høyt og hjertelig. «Stikker’n. Flott navn. Veldig passende. Måtte Stikker’n bringe deg hell og lykke.»

Essi smilte også, om enn litt usikkert.

Så sa moren hennes: «Hvem … hvem er du egentlig?»

«Bare en som leter etter svar», sa Murtagh.

Han skulle til å gå da han på en innskytelse strakte fram hånden og la den på armen til jenta. Han fremsa et helbredelsesformular, og jenta stivnet da magien begynte å virke og omdanne arrvevet på armen hennes.

Murtagh kjente kulden komme snikende i armer og bein. Besvergelsen krevde sin pris i energi og sugde kraft av kroppen hans for å skape endringene han manet fram.

«Slipp henne!» sa Sigling og dro til seg Essi, men trolldommen hadde allerede gjort det den skulle, og Murtagh feide forbi dem med kappen blafrende bak seg.

Idet han gikk gjennom kjøkkenet på baksiden av vertshuset, hørte han Sigling og kona hans gispe av forbløffelse, og så brast både de og Essi i gråt, men av glede, ikke sorg.

Murtagh var ikke ferdig. Mens Essis foreldre var opptatt med noe annet, strakte han ut bevisstheten og smatt ubemerket inn i tankestrømmen deres. Han var diskré, og han trengte ikke grave. Det han så etter, lå helt fremst i begges bevissthet: øyeblikket for tre år siden da Essi hadde skumpet borti faren på kjøkkenet mens han bar på den bulkete jerngryta med det skjeve håndtaket, full av vann han hadde kokt opp for å vaske. Essi hadde løpt omkring uten å se seg for, og hun hadde dukket opp der hun ikke var ventet. Fra Sigling kom det nå en blanding av skyldfølelse og lettelse. Fra kona lettelse, sorg og en formildning av det hemmelige naget hun hadde båret til ektemannen etter ulykken han hadde forårsaket, om enn uten å ville det.

Murtagh trakk seg unna. Han hadde ikke trengt å bekymre seg, og det var han glad for. Essi og søsknene hennes var trygge hos familien. Det var ikke noe mer han trengte å gjøre her.

Han kjente at han fikk tårer i øynene. Han hadde i det minste fått gjort en god gjerning i dag. Ingen barn burde være nødt til å vokse opp med et arr som Essis … eller hans. Et lite øyeblikk så han for seg at han brukte trolldom til å fjerne arrene fra sin egen rygg slik han hadde gjort med armen til Essi, men han ristet av seg tanken. Noen skader stakk for dypt til å la seg helbrede.

Han var sin fars sønn, og han kunne aldri late som noe annet.

* * *

I smuget utenfor Det makeløse måltid løftet Murtagh hodet og trakk kveldsluften dypt ned i lungene. Det snødde fortsatt, de myke fnuggene kom drivende fra himmelen som et tumlende slør, og hele byen føltes stille og rolig.

Pulsen begynte å roe seg.

Hvor lenge var det siden sist han hadde drept noen? Over et år. Et par røvere hadde kastet seg over ham da han kom tilbake til leiren en kveld – dumme, utrente lømler som ikke hadde noen som helst sjanse til å ta ham. Han hadde kjempet imot på ren refleks, og før det gikk opp for ham hva som skjedde, lå de to uheldige sjelene allerede på bakken. Han kunne fremdeles høre hvordan den yngste av dem klynket da han døde …

Murtagh skar en grimase. Enkelte gikk hele livet uten å drepe noen. Han lurte på hvordan det var.

En dråpe blod – ikke hans eget – trillet nedover håndbaken. Han ble kvalm og tørket det av på husveggen. Flisene i tømmeret plaget ham mindre enn blodsølet.

Selv om han ikke hadde fått noen ordentlig stedsangivelse fra Sarros, visste han i det minste at stedet Umaroth hadde advart ham mot, faktisk eksisterte. Han skulle veldig gjerne ha blitt skuffet isteden. Hva enn det var som skjulte seg under den svartsvidde sletta, tvilte han på at det varslet godt. Livet var aldri så enkelt.

En spørrende tanke nådde ham fra et sted utenfor Ceunon; det var Thorn som bekymret seg for om han var trygg.

Alt i orden, sa Murtagh. Bare litt bråk.

Behøver jeg å komme?

Jeg tror ikke det, men vær parat bare i tilfelle.

Alltid.

Thorn trakk seg vaktsomt tilbake, men Murtagh kjente fortsatt båndet som knyttet dem sammen: en betryggende nærhet som hadde blitt den ene uforanderlige realiteten i livet deres.

Han begynte å gå bortover smuget. På tide å komme seg av gårde. Snart ville vekterne komme for å undersøke levenet, og han hadde somlet nok som det var.

En liten bevegelse høyt over ham fanget oppmerksomheten hans.

Først var ikke Murtagh sikker på hva det var han så.

Ned fra undersiden av de flammende skyene kom et lite skip av gress seilende, ikke lengre enn en håndsbredd eller to. Skroget og seilet var lagd av sammenvevde gresstrå, og masten og bommen av lange stilker.

Det var ikke noe mannskap å se om bord, hvor knøttsmå de enn måtte være; skipet beveget seg på egen hånd, drevet og opprettholdt av en usynlig kraft. Det seilte to ganger rundt ham, og han så en bitte liten vimpel som vaiet over den like lille utkikkstønna.

Så snudde skipet vestover og forsvant inn i sløret av dalende snø uten å etterlate seg spor av sin egen eksistens.

Murtagh smilte og ristet på hodet. Han visste ikke hvem som hadde lagd skipet eller hva det betydde, men det fylte ham med en uvant glede å vite at noe så snålt, noe så eiendommelig, kunne finnes i verden.

Han tenkte på det han hadde sagt til den lille jenta, Essi. Kanskje han burde følge sine egne råd. Kanskje det var på tide å slutte å flykte og dra tilbake til gamle venner.

Smilet falmet. Alle steder han hadde dratt i løpet det året som hadde gått siden Galbatorix døde, hadde han hørt giften i folks stemme når de uttalte navnet hans. Det var få andre enn Nasuada som ville stole på ham etter alt han hadde gjort i kongens tjeneste. Det var en bitter, urettferdig sannhet, en sannhet omstendighetene for lengst hadde tvunget ham til å avfinne seg med.

Derfor hadde han skjult ansiktet, skiftet navn, holdt seg i utkanten av sivilisasjonen og aldri oppholdt seg der noen kunne kjenne ham igjen. Og selv om både han og Thorn hadde hatt godt av å være alene en stund, kunne de ikke fortsette slik resten av livet.

Så han spurte seg igjen: Var tiden inne for å snu om og møte fortiden?

Nei. Tanken kom umiddelbart og bestemt. Han var ikke sikker på om det var hans egen overbevisning eller Thorns eller en blanding. Om de nå skulle prøve å få innpass i sivilisasjonen igjen, kunne ikke Murtagh se for seg at de ville bli betraktet som noe annet enn mordere og forrædere.

Dessuten … Murtagh tittet ned på gjenstanden han holdt i hånden: fugleskalleamuletten han hadde tatt fra Sarros. En kråkeskalle, kunne det se ut til.

Hvem var trollkvinnen Bachel? Murtagh hadde aldri hørt om henne. Det var skjødesløst og farlig å bruke ordløs trolldom, og det var ikke mange trollkyndige som var modige, dumme eller dyktige nok til å ta sjansen. Selv med ordentlig opplæring ville han ikke ha våget å gjøre det inne på Det makeløse måltid, med så mange uskyldige mennesker i nærheten. Og hva med disse drømmerne som Sarros hadde nevnt? Hadde de noe med Bachel å gjøre? Alltid flere mysterier.

Nei, før Murtagh gjorde noe annet, skulle han finne ut hvor den glødende steinen kom fra, og han skulle finne trollkvinnen Bachel og stille henne noen spørsmål.

Han hadde mistanke om at svarene ville bli svært interessante.

En alarmklokke kimte skarpt et sted i Ceunon og rev ham ut av tankene. Han stakk amuletten under kappen og begynte å gå mot sørporten i friskt tempo, fast bestemt på å komme seg ut av byen før vekterne fant ham og han ble nødt til å drepe noen han helst ikke ville drepe.