Anne Marie Meyer

18

Nattsvermer

Arven fra fortiden

Det fantes et hus vi alle eide i fellesskap, og det het: fortiden, selv om vi hadde levd i forskjellige rom.

Angela Carter

PERSONGALLERI

Aila Darnly, f. 1855

Isak, f. 1875, Ailas sønn

William Darnly, gift med Aila

Cecil Darnly, Williams far, godseier

Elizabeth Darnly, Williams mor, død

Karstein Jakobsen, f. 1832, Ailas far, gruvearbeider

Milly Jakobsen, f. 1833, Ailas mor

Vilja Jakobsen, f. 1860, Ailas lillesøster

Teodor Jakobsen, f. 1862, Ailas lillebror

Magdalena Jakobsen, f. 1812, Ailas mormor

Maret Jentoft, f. 1854, Ailas venninne

Klemet Jentoft, f. 1854, Marets ektemann

Gard Edvardsen, f. 1852, fiskersønn, far til Isak

Thomas Henry Walsh, walisier, eier Senjens Nikkelverk

Penelope Walsh, Poppy blant venner, gift med Thomas Henry Walsh

Lea Hansine Hansen, f. 1842, kokke hos gruvedirektøren

Simone, tjenestepike hos gruvedirektøren

Johan, svensk gruvearbeider

Ylva, Isaks barnepike

Florence og Edward Hamilton, Poppys foreldre, bor på godset Manor Hall

Alexander «Alex» Floyd, tidligere venn av William

Catherine, Ailas venninne, forlovet med Alex

Ann Wilson, kokke på Manor Hall

James McBrien, butler på Manor Hall

Dorothy, husholderske på Manor Hall

Elsie Mackenzie, tjenestepike på Manor Hall

Penrose og Gladys, tjenestepiker på Manor Hall

Peter, kusk på Manor Hall

Mildred, kokke på Darnly House

Jennifer, Gwendolyn og Lizzie, tjenestepiker på Darnly House

George, butler på Darnly House

Bernie, stallgutt på Darnly House

Vera og Duncan, eldre ektepar som bor i vokterboligen på Darnly House

Slik sluttet forrige bok:

– William burde ha vært tilbake for lenge siden, sa Aila. Nå ble hun redd for alvor. Noe måtte ha skjedd.

Vera gikk bort til vinduet, dro gardinen til side og myste ut.

– Det ene treet har falt over ende, sa hun og skuttet seg. – Vinden er sterk i kveld.

– Jeg våknet av lyden, sa Aila.

– Jeg ser lys, sa Vera plutselig.

– Er du sikker? Hun håpet inderlig at det var William og jordmoren, for nå kjente hun på seg at barnet snart ville komme.

– Ja, det er lykten på Williams vogn, og … han er ikke alene. Vera snudde seg vekk fra vinduet og gikk mot døren. – Jeg går og tar imot dem. Jeg kommer snart tilbake, frue.

Aila ventet. En krampelignende smerte tok tak i underlivet og fikk henne til å krøke seg sammen. Hun gispet av styrken i den, men skriket som ville ut, kom ikke. Idet rien slapp taket, ble døren skjøvet opp og William kom inn sammen med en kvinne. Vera ble stående i døråpningen. Det dryppet av jakken hans, og håret lå vått og tjafsete inntil hodet.

– Jeg beklager at det tok så lang tid, kjære, men stormen hindret oss. Vi måtte rydde veien for trær og busker som hadde falt over ende. Står alt bra til med deg?

Aila hørte ham knapt, det var kvinnen som trådte inn i rommet sammen med ham som fanget oppmerksomheten hennes. Da hun kom bort til sengen og dro den svarte kappen vekk fra ansiktet, kjente Aila at det isnet i nakken.

1

Swansea, Wales, mars 1878

Aila stirret på kvinnen som bøyde seg over henne. Hun måtte klype seg i armen for å forsikre seg om at hun ikke drømte. Det var sigøynerkvinnen hun hadde truffet tidligere, men noe var annerledes. Denne kvinnen virket yngre. Hvordan var det mulig? Det måtte være noe hun innbilte seg, omtåket som hun var av smertene.

– Ikke vær redd, jeg skal ikke gjøre deg noe vondt, sa kvinnen. Stemmen var varm og myk.

– Hva gjør du her? sa Aila hest.

– Jeg traff din mann, og han ba meg hjelpe deg, sa hun.

– Men … Aila trakk pusten og så på William. – Hun kan ikke være her, hva om din far …

– Ikke tenk på far, jeg skal snakke med ham, sa han bestemt. – Jordmoren var ikke hjemme, hun er utenbys noen dager. Veiene er fulle av vann på grunn av regnværet, og jeg kjørte meg fast. Jeg traff henne da jeg var på vei hjem. Hun kan hjelpe deg, du må bare stole på henne.

Kvinnen smilte.

– Ikke vær redd, frue, jeg skal hjelpe barnet ditt ut.

Aila ville si noe, men i det samme strammet det til i magen, og hun krøket seg sammen.

Kvinnen smilte beroligende til henne.

– Vi kan snakke mer etterpå, nå vil barnet ut. Så snudde hun seg mot William: – La oss være alene.

Vera sto med hendene knyttet foran magen og så både engstelig og usikker ut.

– Du også, sa kvinnen til henne. – Dette klarer vi alene.

– Kom, Vera, vi venter ute i gangen. Det går bra, min kjære, ikke vær redd, sa William til Aila. Før han gikk, bøyde han seg og strøk henne kjærlig over pannen. – Jeg elsker deg, hvisket han, så forsvant han ut sammen med Vera.

Kvinnen snudde seg, la hånden på Ailas mage og nikket nesten umerkelig. Aila merket varmen fra hånden hennes gjennom nattkjolen.

– Tiden er inne, sa hun lavt. – Nå må du hjelpe til å få ut jenta.

Aila møtte blikket hennes. Det var som å se inn i et svart, ugjennomtrengelig dyp, men i de vakre, mørke øynene så hun også en varme. Hun slappet av, og frykten forsvant da hun forsto at kvinnen ikke ville henne noe vondt.

– Hvordan vet du at det er en jente?

– Jeg vet slikt, smilte hun. – Hjelp til nå. Med en rask bevegelse dro hun av seg den våte kappen og hengte den over en stol, så satte hun seg på krakken som sto ved enden av sengen og løftet på nattkjolen til Aila. – Jeg kan se hodet, sa hun rolig. – Det varer ikke lenge nå.

I det samme som en ny ri skyllet gjennom henne, kraftigere og vondere enn hun hittil hadde kjent, hørte hun et brøl fra vinden utenfor vinduet. Aila skrek, kastet hodet bakover og bet tennene sammen.

Riene kom tettere og tettere, og da hun kjente at noe mykt og glatt gled ut av henne, falt hun utmattet sammen og ble liggende med lukkede øyne. Et øyeblikk var det helt stille i værelset, så ble stillheten brutt av et sårt skrik, som steg i styrke til det til slutt fylte hele rommet. Aila åpnet øynene, løftet på hodet og så at kvinnen holdt en liten, sprellende bylt i armene. Hun tørket barnet med varsomme bevegelser mens hun snakket lavt på et mykt og melodiøst språk Aila ikke forsto. Deretter la hun et teppe om barnet og bar den lille bort til henne.

– Gratulerer, frue, du har fått en frisk og vakker liten jente, sa hun smilende og la barnet i armene hennes.

Mens kvinnen puslet rundt dem, betraktet Aila datteren med undring. Hun var mørk i håret, med lubne never og runde, rynkete kinn. Aila kjente en varm ømhet i brystet. At hun og William hadde skapt noe så fullkomment, var et mirakel. Hun la nesen ned mot det lille hodet og kjente lukten av nytt liv. Varmen og lukten fra datteren ga henne en lykkefølelse hun ikke hadde kjent på lenge.

– Så ubeskrivelig vakker hun er, sa Aila andektig og smilte mot datteren. – Velkommen til verden, jenta mi, hvisket hun.

Kvinnen kom bort til sengen og så mildt på dem.

– La meg få barnet, så skal jeg gjøre meg ferdig. Mannen din vil sikkert se henne snart.

– Ja, det vil han nok, smilte Aila. Hun ga datteren til kvinnen.

– Har du klær til henne?

– Det ligger en trøye og reiver på kommoden der borte, sa Aila og pekte.

Kvinnen gikk bort til kommoden. Da den lille var vasket, kledd og reivet, la hun barnet i den lille sengen som sto klar. Den var båret inn i soveværelset, og skulle stå der inntil datteren ble stor nok til å sove på barneværelset, som var ved siden av Aila og Williams værelse. For å komme dit måtte de ut i gangen og inn døren ved siden av. Det var meningen at en barnepike skulle sove i det lille værelset ved siden av barneværelset.

Da Aila var vasket og stelt, løftet kvinnen opp barnet og la det i armene hennes.

Aila stirret henført på den lille jenta. En dyp og ekte kjærlighet fylte henne da hun kjente varmen og styrken fra den lille kroppen gjennom det tynne teppet i myk ull. Øynene flakket hit og dit, før hun et kort øyeblikk møtte blikket hennes. Det gikk et støt gjennom Aila da hun så inn i de mørke øynene, som lignet hennes egne. Datteren var fullkommen, tenkte hun, og i det samme husket hun spådommen Cecil hadde fortalt henne. Hun klemte barnet inntil seg og kjente et stikk av frykt.

– Takk for hjelpen, sa hun til kvinnen. – Før du ber William komme inn, vil jeg gjerne spørre deg om noe.

Kvinnen nikket.

– Hva sa du til henne da du stelte henne?

– Jeg ba en bønn om at hun må bli beskyttet, sa hun. Blikket gled mot barnet i Ailas armer. – Nå skal jeg hente din mann, og etterpå skal vi snakke litt sammen. Det er noe du må vite før jeg reiser herfra. Hun snudde seg for å gå, men Aila stanset henne.

– Pass deg så ikke Cecil ser deg.

– Cecil skal du ikke bekymre deg over, lo kvinnen. – Han vil ikke gjøre meg noe.

Kvinnen så raskt på henne og trådte over gulvet og bort til døren.

– De kan komme inn nå, herr Darnly, sa hun, mild i stemmen.

William kom til syne i døråpningen. Med lange steg, og uten å ense kvinnen, kom han bort til Aila og satte seg på sengekanten.

Aila så smilende på ham.

– Gratulerer, William. Du har blitt far til en nydelig liten jente.

William dro en flik av teppet til side og betraktet datteren.

– Du hadde rett. Hvordan kunne jeg tvile på deg? lo han. – Ja, hun er virkelig en liten skjønnhet. Kan jeg få holde henne?

– Selvfølgelig, sa Aila og rakte ham den lille. Hun så stoltheten i øynene hans da han løftet henne forsiktig over i armene sine. Han betraktet datteren.

– Hun ligner på deg, sa han.

– Hun er litt av meg og litt av deg, smilte Aila.

– Det er sant. Jeg elsker henne allerede, sa William ømt. – Det er nesten ikke til å tro at jeg får oppleve dette.

Jenta rørte urolig på seg og klynket svakt.

– Det er best du tar henne, kanskje hun er sulten, sa han og la barnet forsiktig tilbake i armene hennes. Hun roet seg med det samme.

– Hun sovner. Skal du allerede gå? sa Aila da William reiste seg og gikk mot døren.

– Jeg skal se om far er våken, og fortelle ham den gode nyheten.

– Kanskje vi bør vente til i morgen, og heller la ham sove? Hva om han oppdager kvinnen?

– Du skal ikke vær redd for Cecil, sa kvinnen.

– Men … nå skjønner jeg ingenting. Cecil hater deg, og han vil ikke se deg her, sa Aila.

Kvinnen ristet på hodet.

– Det er min mor han ikke vil se, sa hun.

– Din mor? Aila glodde storøyd på henne.

Kvinnen satte seg og så på dem.

– Jeg heter Gita, og er datteren til kvinnen du har møtt tidligere, hun som spådde deg på markedet. Mor fortalte meg at hun hadde truffet den nye husfruen på Darnly House. Hun er ikke her nå, og kommer aldri hit mer. Min mann og jeg var på vei til landsbyen for å treffe henne og far da vi traff på din mann.

– Så det var derfor jeg syntes du virket så mye yngre da jeg så deg komme inn. Jeg trodde jeg innbilte meg det.

Gita lo.

– Mor fikk meg tidlig i livet. Jeg ligner henne på en prikk, det er mange som tar feil av oss første gangen de ser meg. Du har møtt min mor, hennes skjønnhet har ikke bleknet.

– Men hva heter din mor? Cecil har nevnt det, men jeg har glemt det.

– Hun heter Raji.

– Så vakre navn dere har, sa Aila.

– Takk. Raji betyr prinsesse, og Gita betyr sang.

Aila så på William.

– Visste du dette?

William så overrasket ut da han betraktet Gita.

– Nei, det visste jeg ikke. De er jo like som to dråper vann, men jeg ser det nå. Jeg trodde at … Han ristet på hodet og lo lavt. – Jeg var så opptatt av å komme meg fortest mulig hjem til deg at jeg ikke la merke til det. Dessuten var det mørkt, det var vanskelig å se noe, men jeg var sikker på at det var Raji.

– Det er ikke så merkelig at du ikke kjenner meg, sa Gita til William. – Vi reiser fra sted til sted, og mor har alltid passet på at jeg er hos slektninger når hun er på markedet om sommeren.

– Så det er forklaringen. Da henter jeg far, hvis han er våken, sa William.

– Be Vera komme inn også, sa Aila. – Vent utenfor, er du snill, sa hun til Gita.

William og Gita gikk fra henne, og Aila ble liggende med barnet ved siden av seg. Det var godt å få en liten stund alene med datteren, og få samlet alle tankene som surret i hodet. Hun strøk henne varsomt over kinnet og smilte ømt.

– Ingen skal få gjøre deg ille, hvisket hun lavt. – Vi skal passe på deg, din far og jeg. Elske deg og gi deg alt du fortjener.

Hun kikket mot vinduet. Mørket utenfor var tett og svart. Det regnet og blåste fremdeles, selv om vinden hadde løyet noe. Brått kom hun til å tenke på noe. Var stormen som herjet utenfor et varsel om at livet til den nye verdensborgeren ville bli vanskelig og stormfullt, men også et tegn på styrke? Aila måtte smile av sine egne tanker. Våren var litt vinter og litt høst. Regn og vind var helt vanlig på denne tiden av året.

Døren gikk opp, og Vera kom inn.

– Fruen ba meg komme, sa hun og ble stående.

– Ja, kan du ta med deg skittentøyet som ligger på gulvet, men først skal du få hilse på min datter, sa hun.

Veras ansikt myknet da hun kom bort til sengen.

– Så vakker hun er, sa hun lavt og smilte. – Gratulerer, frue. Smilet forsvant, og noe engstelig kom til syne i ansiktet hennes. – Hva med sigøynerkvinnen som sitter ute i gangen? Hun bør ikke være her. Hvem er hun? Det er ikke den samme kvinnen som pleier å komme hit, selv om jeg ser at hun ligner.

– Det har du rett i, Vera. Hun er datteren til sigøynerkvinnen.

Vera nikket.

– Da forstår jeg. Du vet hva Cecil mener om henne og folket hennes?

– Ja, det gjør jeg, men hun reiser snart. William har gått for å se om Cecil er våken, det er fint om du kan be Gita og ektemannen vente på kjøkkenet til vi har snakket med Cecil. For sikkerhets skyld. Er de andre fremdeles våkne?

– Bare Mildred. Hun klarte ikke å sove før barnet var født, sa hun.

Vera bøyde seg og plukket opp skittentøyet. Før hun gikk, så hun smilende på Aila.

– Du kan tro alle er spent på å se den lille.

Aila kastet et blikk bort på uret som sto på peishyllen. Kvelden hadde vært lang, men klokken var ikke mye over midnatt, så hun.

– De skal få se henne i morgen, etter frokost.

Vera nikket og gikk fra henne.

Aila ble liggende og tenke på Cecil mens hun ventet på at William skulle komme tilbake. Svigerfaren hadde innredet en liten leilighet til seg selv i andre enden av det store huset, der han kunne trekke seg tilbake når han ville være alene. Vinduene i leiligheten vendte ut mot baksiden, så han kunne ikke ha hørt at William kom hjem. Hva ville han si når han fikk se barnebarnet? Hun håpet at han ville bli glad, men når det gjaldt Cecil, kunne hun aldri være helt sikker.

Ute fra gangen hørtes stemmer og skritt som nærmet seg. Så ble døren åpnet, og William kom inn sammen med faren. Han var kledd i en enkel, mørk dress som hun hadde sett ham i tidligere på dagen. Aila klemte uvilkårlig datteren tettere inntil seg. Hjertet banket hardt i brystet da Cecil kom bort til sengen og ble stående og se på dem. Han strakte hånden frem og dro en flik av teppet til side. Aila holdt pusten. Ansiktet hans var uttrykksløst og øynene tankefulle.

– Gratulerer med datteren, sa han og så på henne. Et smil lekte om leppene hans. – Kan jeg få holde henne? Stemmen var vennlig.

Aila så på William, som nikket beroligende.

– Selvfølgelig, sa hun og rakte svigerfaren barnet.

Cecil løftet barnet varsomt opp i armene og la det til rette.

– Hun er så lik min Elizabeth, sa han lavt. – Jeg håper dere vil gjøre meg den ære å døpe henne Elizabeth?

Han virket rørt der han sto og betraktet den lille jenta.

William kom bort til henne, satte seg på sengekanten og tok hånden hennes.

– Det er et vakkert navn, sa han. – Er du enig i det, Aila?

– Det er det, sa hun. – Det vil være en glede å kalle henne opp etter din mor, William.

En lettelse gled over ansiktet til Cecil. Så smilte og nikket han.

– Velkommen til verden, frøken Elizabeth Darnly, sa han ømt, bøyde seg og kysset den lille på pannen. Deretter rakte han henne til Aila. – Du skal ikke være redd, vi skal elske henne og ta vare på henne. Hun skal ikke mangle noe.

– Takk, Cecil. Jeg er glad for at hun vil bli omgitt av kjærlighet.

Cecil nikket før han så på William.

– Jeg trodde jordmoren skulle være her, sa han. – Har hun allerede dratt?

– Jeg rakk ikke å fortelle deg det. Jordmoren er utenbys, men jeg møtte Gita. Hun ble med meg hjem og hjalp Aila med fødselen.

– Gita? Cecil rynket pannen. – Er det datteren til Raji? Jeg hørte at hun hadde fått et barn, og jeg så henne en gang sammen med en liten pike, men det er så lenge siden at jeg hadde glemt det.

– Det er riktig at hun er datteren til sigøynerkvinnen som pleier å være her hver sommer, sa William. Han løftet hånden da Cecil åpnet munnen for å si noe. – Du skal ta henne vel imot, dette er ikke tiden for å ruge på gammelt hat.

Cecil tenkte seg om, så nikket han.

– Gå og hent henne, jeg vil snakke med henne. Stemmen var brysk, øynene mørke.

– Så Raji fikk en datter, sa Cecil tankefullt da Aila og han ble alene. – Jeg lurer på hvorfor Raji ikke er her sammen med henne?

– Gita fortalte meg at hun fikk henne tidlig i livet. Hun er et godt menneske, og har ingenting med det som hendte med din kone å gjøre.

Cecil gikk bort til vinduet og kikket ut.

– Jeg håper uværet gir seg snart, mumlet han. – Det blir mye å rydde opp i etter stormen. Et av trærne i hagen har knekt og ligger på bakken.

Han snudde seg ikke før William kom tilbake med sigøynerkvinnen. Hun trådte inn i værelset med ro og verdighet og møtte blikket til Cecil.

Cecil og kvinnen ble stående og se på hverandre.

Det var Gita som brøt tausheten.

– Så dette er mannen min mor har fortalt om, sa hun vennlig.

Et flyktig smil gled over leppene hans.

– Jeg går ut ifra at hun ikke har hatt mye godt å si om meg, sa han.

Gita trakk på skuldrene. Det ringlet svakt i armbåndene hun hadde rundt håndleddet da hun la armene i kryss.

– Min mor har aldri sagt noe galt om Dem. Trolig av respekt for Deres avdøde kone, som hun var svært glad i.

– Det har jeg vanskelig for å tro, men det betyr ingenting. Jeg vil takke deg for at du hjalp min svigerdatter med fødselen, sa han. – Men hvorfor er ikke din mor sammen med deg?

– Det var en glede å kunne hjelpe. Min mor kommer ikke hit mer, hun venter på meg og min mann i landsbyen. Vi skal reise til Spania og bli der.

Cecil nikket.

– Jeg vet det er et upassende tidspunkt, men kjenner du til forbannelsen din mor kastet over familien vår for lenge siden?

– Ja, det gjør jeg, men De skal ikke være redd for at noe vil skje med denne piken. Deres sønnedatter er beskyttet. Hun vil vokse opp til å bli en sterk og selvstendig ung kvinne. Med henne brytes forbannelsen.

Aila så storøyd på Gita. Samtidig kjente hun seg lettet.

– Hvordan kan du være så sikker? sa Cecil.

– Det vil De ikke kunne forstå, men jeg har arvet de samme evnene min mor er i besittelse av. Jeg kan se inn i fremtiden, og tro meg, herr Darnly, det er en tung bør å bære, sa Gita. – Nå er det best at min mann og jeg reiser videre. Vi har en lang reise foran oss.

– Dere kan da ikke reise i dette været, sa Aila forskrekket. – Bli her til det lysner, så dere får hvilt dere litt. I morgen tidlig har sikkert stormen lagt seg.

Gita så usikkert på henne, før hun snudde seg mot Cecil.

– Aila har rett i at vi ikke bør sende dem av gårde i dette været, sa William og grep inn i samtalen. – Det er for farlig. Veltede trær ligger over veien. Veiene er fulle av vann og søle som har gravd dype hull som vognhjulene kan sette seg fast i, og det er vanskelig å se i mørket. Vi har nok av plass.

Cecil sukket.

– Du har rett. Dere kan bli her. Jeg skal få George til å gi beskjed til stalldrengen om å ta inn hestene, og en av tjenestepikene gjør klart et værelse. Han så tankefull på Gita. – Jeg er sikker på at vi har snakket med hverandre tidligere. Stemmen din … Han tidde.

Gita smilte svakt.

– Det har vi. Den natten i skogen … Det var jeg som snakket til Dem. Vi hadde besøkt en bekjent. Det ble sent, og vi bestemte oss for å slå leir i skogen før vi reiste videre neste dag. Utpå natten hørte vi to hester som kom, og gikk for å undersøke. Vi var redd for at noen hadde oppdaget oss og kom for å jage oss bort. Resten vet dere. Jeg voktet over ham til dere kom, sa hun til Aila og William.

– Så det var deg, sa Cecil. – Vel, da er den saken oppklart. Jeg skylder deg en takk.

– Du ville ha overlevd. Din tid er ikke kommet ennå, sa Gita og så rolig på ham.

– For noe vås, ingen kan vite slikt, fnøs han.

– Det er nok, far. William var vennlig, men bestemt. – Gå og be stalldrengen ta seg av hestene. Vekk ham om nødvendig.

Cecil nikket kort, og med et raskt blikk på Gita gikk han.

– Du må ha min far unnskyldt, han kan være temmelig uhøflig iblant, sa William.

– Det gjør ingenting. Dere skal ha takk for at dere lar oss få bli her i natt.

– Da tror jeg det er best at min hustru får sove. Klokken er allerede ett. Han smilte til Aila. – God natt, min kjære.

– God natt, og takk igjen, Gita. Kom inn til meg før du reiser i morgen, vil du?

Gita nikket og sa god natt.

Da Aila ble alene, ble hun liggende og se på Elizabeth. Det hadde vært en lang og seig dag og kveld, og nå kjente hun hvor trett og utmattet hun var. Hun var uendelig lykkelig og takknemlig for at alt hadde gått bra.

Hun lukket øynene, og gled straks inn i en drømmeløs, dyp søvn.