Anne-Britt Harsem

Jakten på en serieovergriper

Anne-Britt Harsem

Jakten på en serieovergriper

Personer omtalt i denne boken er anonymiserte med fiktive navn, bortsett fra politietterforsker og bistandsadvokat. Etter eget ønske er også Stine omtalt med rette navn.

It was dark outside.

She couldnʼt fall asleep, she didnʼt know why.

Something was wrong. She knew it.

Forord

I snitt tar det over sytten år fra et overgrep skjer, og til offeret tør å fortelle om det til politiet. Bevisførselen i disse sakene er ofte vanskelig og belastningen stor. Kun de færreste sakene kommer for retten. Slik kunne det også ha vært for Stine, som ble utsatt for systematiske overgrep av en mann hun traff på nettet da hun var elleve år gammel, han var trettisju. Familien hennes stoppet det ikke, barnevernet stoppet det ikke, politiet stoppet det ikke. Til tross for en alvorlig PTSD-diagnose som følge av overgrepene valgte hun i voksen alder å konfrontere gjerningsmannen. Nå var rollene snudd. Hun lurte ham i en felle, skaffet avgjørende bevis før hun gikk til politiet og anmeldte ham. Underveis i etterforskningsarbeidet som fulgte, avdekket politiet flere ofre. Takket være Stine kunne de pågripe mannen, reise tiltale og få ham dømt. Uten hennes innsats ville han mest sannsynlig ha fortsatt å forgripe seg på unge jenter. I dag soner han en fengselsstraff på tolv år, for voldtekt og grove overgrep mot til sammen fem jenter.

Her er Stines historie.

1

Noen vil hevde at bygda jeg kommer fra, er regntung og mørk, en fuktig avkrok av verden. Andre vil fremheve fjorden og den frodige naturen. For meg er det hjemstedet mitt. Det var her jeg vokste opp, på det vesle stedet klemt inn mellom fjellene.

I mitt første leveår var mamma og pappa fortsatt sammen. Da bodde vi et stykke unna, i Norges vestligste by, en by som tidligere var kjent for sildefiske, nå er det kulturlivet som gjelder, som idrett, revyer, konserter. Jeg kom til verden midt på sommeren, en måned før termin. Året var 1994 og jeg nummer to i søskenflokken. Broren min Andreas hadde knapt fylt året da jeg ble født. Vi var en familie på fire, i et gult hus med gressplen og blomster i hagen. Alt lå til rette for at vi skulle ha det fint. Men livet ble ikke slik foreldrene mine hadde tenkt det. Av grunner bare pappa vet, var han utro mot mamma rett etter at hun ble gravid med meg. En måned etter at jeg ble født, fikk jeg en halvbror. Mamma kom aldri over det, klarte ikke å legge det bak seg. Ett år senere gikk hun fra pappa, tok med seg Andreas og meg og flyttet til den vesle bygda, over sju mil unna pappa. Her vokste vi opp, i et hus med lysegrå panel over grå grunnmur og panoramavinduer ut mot fjellene, det høyeste tolv hundre meter over havet.

Huset er ordinært. Ikke lite. Ikke stort. Noen steder flasser malingen, men ikke mer enn det som er normalt. Slik andre hus flasser før de skal males på nytt. Det samme gjelder hagen. Noen busker er klare til beskjæring. Gresstuster høye som siv vokser langs grunnmuren, men plenen blir klippet. Ugresset holdt nede. Fasaden skiller seg ikke ut, tiltrekker ingen oppmerksomhet, verken positiv eller negativ, huset går i ett med omgivelsene.

Inne er det annerledes. Innsiden av huset gjenspeiler de som bor der. Det kan beskrives med ett ord: Kaos.

Min mamma har vært en samler så lenge jeg kan huske. Hun tar vare på alt, også ting hun ikke har plass til eller bruk for. Hvert eneste rom i huset er fylt opp med tingene til mamma. Ting som bare renner ut av skuffer og skap, ligger i hauger på gulvet, over møblene, overalt. Da jeg var liten, forsøkte hun å holde en viss orden i fellesrommene, men også den gangen hadde hun altfor mange ting. Knuste jeg et glass, ble det liggende i dager og uker. Ingen kom og plukket opp. Ingen ryddet. Huset lignet et gedigent flytteprosjekt, som aldri tok slutt.

Da foreldrene mine skilte lag, fikk mamma foreldreansvaret alene selv om pappa ønsket både delt omsorg og delt foreldreansvar. Han samtykket motvillig.

Pappa skulle ha samvær med Andreas og meg annenhver helg og en ettermiddag midt i uken. Det var langt å kjøre, nesten åtte mil hver vei for å hente oss fredag ettermiddag, og det samme tilbake for å levere oss søndag ettermiddag. Mamma hadde ikke sertifikat, det var bare pappa som kjørte. Samværet midt i uken ble ikke noe av, til tross for at pappa hadde krav på det. Reiseveien ble for lang. Men vi var vi hos ham annenhver jul og påske og to–tre uker om sommeren.

Jeg husker hvor mye jeg gledet meg til pappa skulle komme og hente oss, hvor glad jeg var når han endelig ringte på døren.

«Pappa!» ropte jeg og løp mot ham, hoppet opp, og pappa tok imot meg hver eneste gang. Løftet meg høyt opp i luften og smilte det pene smilet sitt.

Jeg likte å være på besøk hos pappa. Han hadde blitt boende i det gule huset etter at mamma, Andreas og jeg flyttet ut.

Pappa var høyere enn mamma, slankere. Med grove ansiktstrekk og skjegg som han trimmet regelmessig. Han hadde viker i håret og noen hårtuster som bestandig sto rett ut. Som ung var pappa mørk, øynene lyseblå som mine. Og så spilte han trekkspill. Det er det jeg husker best fra besøkene hjemme hos pappa. Når jeg tenker på pappa tenker jeg på trekkspillmusikk samtidig, det er nesten så jeg kan høre det i hodet. Han var alltid rolig, kanskje den roligste personen jeg kjenner. Jeg har aldri sett ham sint, men jeg har heller aldri sett ham spesielt glad. Han er en person det er vanskelig å komme inn på fordi han sier så lite, og fordi han ikke har synlige humørsvingninger. På mange måter var han en fin pappa, stabil og trygg. Samtidig var det en utrygghet i at jeg aldri visste hva han tenkte og følte. Han sa aldri at han var glad i meg hvis ikke jeg sa det til ham først. Han klemte meg heller ikke, men avviste meg ikke hvis jeg ga ham en klem. Det var ikke vanlig å klemme på et lite sted som det pappa kom fra. Der håndhilste man på hverandre.

Pappa vokste opp ute på en øy. Faren hans, min farfar, var en gammeldags mann, veldig bestemt, med holdninger som at kvinnens plass var i kjøkkenet. Og det var i kjøkkenet farmoren min befant seg, alltid mild og god, en veldig snill dame. Da Andreas og jeg var små, kom hun ofte hjem til pappa når vi var på besøk hos ham. Hun laget middag til oss, tok oss med inn til byen, kjøpte lørdagsgodterier og leker til oss. Eller hun tok oss med på sirkus og tivoli når det kom til byen.

Også mamma vokste opp i nærheten av sildebyen. Jeg vet at hun hadde en vanskelig oppvekst. Hennes mor, min mormor, ble adoptert bort fordi moren døde under fødselen. Faren klarte ikke å ta seg av barna, og søskenflokken ble delt og spredt. Mormor kom til en gård der hun fungerte mer som tjenestepike enn en datter. Hun tok skade av oppveksten, en skade som har gått videre i generasjoner.

Mamma var eldst i en søskenflokk på fire, alle født friske, men tre av fire ble tidlig uføre, trolig som en konsekvens av oppveksten deres. Flere av dem ble grovt mobbet på skolen. Mamma var en av dem.

Kanskje det er noe av forklaringen på hvorfor mamma ble til den hun er i dag. Ressurssvak, dårlig fungerende, uten formell utdannelse. Hun har tidligere hatt sporadiske jobber som renholder og kafémedarbeider, men ble ufør i ung alder. Nå er hun i midten av femtiårene, uten arbeidsevne, spiser masse piller. Som om det er løsningen på alt.

Mamma tilga aldri pappa sviket, det at han hadde vært utro mot henne og fått barn med en annen. Hun er en enkel sjel, men en bitter sjel også. Mamma hevnet seg på ham ved å si til meg at pappa ikke var glad i meg. Jeg vet ikke om hun forsto hva hun gjorde, at hun ikke bare rammet pappa, men at hun skadet meg samtidig. Hun gjentok det helt til jeg trodde på henne. Hun sa også at pappa var sint på meg, at han bare var glad i Andreas. I hele oppveksten trodde jeg at jeg ikke var verdig pappas kjærlighet. Det var vondt, og det gjorde meg uendelig trist. Jeg var for ung til å håndtere de vonde følelsene alene. Men de var der likevel. De gjorde at jeg følte meg ensom, at jeg aldri følte meg elsket som barn.

2

To måneder etter at mamma flyttet fra pappa, traff hun en ny mann. Et av mine tidligste barndomsminner er at jeg sto opp en morgen, gikk inn i stuen i pyjamasen og så en fremmed mann sitte i sofaen vår og drikke kaffe. Etter den dagen bare var han der, som en del av inventaret, en del av familien. Gunvald het han, den nye stefaren min.

Både Gunvald og mamma var i jobb den gangen, mamma som kokk, Gunvald som avløser på gård. Det er lenge siden. Begge ble tidlig uføre. Det er det jeg husker best, at de var hjemme.

Da jeg begynte i barnehage, var jeg et understimulert barn. Jeg var nervøs og tilbakeholden, redd for å være til bry, redd for å gjøre feil. Turte ikke å ta plass eller initiativ til noe som helst. Kroppen min skalv, og huden ble klam og svett av stress, så mye at mamma måtte ta meg med til lege som ga meg et pulver jeg skulle bruke i sokkene mine, for at det ikke skulle bli våte fotmerker etter meg på gulvet.

Det jeg husker best fra den tiden er følelsen av å ikke passe inn. Noe inni meg sa at jeg var annerledes enn de andre barna, jeg visste bare ikke hva det var. Jeg manglet sosiale koder, det å kunne oppføre meg normalt i møte med andre barn. Det ble verre etter at jeg fylte seks år og begynte på skolen. Jeg var fortsatt engstelig og nervøs. Barn er ikke alltid snille, de erter de som skiller seg ut. Min hverdag var at jeg ble mobbet på skolen. Det begynte allerede i første klasse. Skulle vi holde hender når klassen var ute på tur, eller i forbindelse med aktiviteter på skolen, var det ingen som ville holde meg i hendene. De syntes det var ekkelt fordi hendene mine var klamme. Var noen uheldige og kom borti meg på vei inn i klasserommet eller ute i skolegården, grøsset de påtatt og fikk de andre barna til å le. Jeg trodde at hvis jeg klarte å forandre meg, bli mer lik de andre, så ville jeg bli akseptert. Derfor begynte jeg å studere de andre barna, samspillet dem imellom, øvde meg på å være som dem når jeg var hjemme og på rommet mitt, hvordan jeg skulle oppføre meg, hva jeg skulle si, hva jeg skulle gjøre. Jeg imiterte dem så godt jeg kunne. Men ingenting hjalp. I stedet ble selvbildet mitt stadig dårligere. Jeg følte at jeg gikk på tærne, håpet ingen av lærerne skulle stille meg spørsmål jeg måtte svare på, i tilfelle jeg ikke kunne svare eller at jeg kom til å svare feil. Det var mye å passe seg for i skolehverdagen, mye å huske på, mye å være redd for.

Mamma og Gunvald giftet seg og fikk to barn sammen. Erik kom da jeg var fire, og Emma da jeg var åtte. Etter fødselen til Emma gikk mamma ned tjue kilo på kort tid og ble lagt inn på sykehus. Hun sa det var fordi hun hadde en soppinfeksjon i munnen, som gjorde at hun ikke klarte å spise. Jeg husker at mamma var frustrert fordi hun mente legene ikke tok henne på alvor. Men hun ble frisk, kom hjem igjen og spiste som før. Og dagene gikk.

Jeg husker mamma som gladere, mer normal før hun ble firebarnsmor. For hvert barn hun fikk, ble hun mer fraværende mentalt. Sannsynligvis hadde hun nok med seg selv og egne utfordringer. Flere ganger hørte jeg henne gråte fra stuen fordi hun var så sliten. Hun forsøkte å ivareta oss så godt hun kunne, samtidig klarte hun mindre og mindre. Til slutt tror jeg hun ga opp. Når hun ikke sov, gikk hun rundt i huset med hørselvern på hodet, for å stenge ute lydene av oss. Det føltes ubehagelig, som en avvisning, det at hun ikke var tilgjengelig for oss selv når hun var hjemme, som om hun ville ha minst mulig med oss å gjøre. Hvis vi lekte, dempet hun oss, vi skulle være stille. Gikk vi ut for å leke ble hun lettet, for da fikk hun være i fred. Hvor vi var eller hva vi gjorde når vi var ute var ikke så nøye, så lenge vi ikke forstyrret henne.

Det ble til at jeg tok ansvar for søsknene mine. Jeg tok vare på Emma og trøstet henne når hun var lei seg. Jeg snakket med henne slik mamma skulle ha gjort. Og hvis Emma kranglet med mamma, var det jeg som ordnet opp mellom dem.

Likevel var jeg en mammajente da jeg var liten. Jeg beundret henne, så opp til henne. Hun hadde en helt særegen stil, var annerledes enn de andre mammaene jeg kjente. Min mamma var den peneste jeg visste om, med naturlig sort hår og blå øyne. Hun var ikke så høy, litt lubben, men tøff fordi hun kledte seg i fargerike klær og store smykker, helt ulikt andre mammaer. I tillegg lot mamma meg få gjøre ting andre barn ikke fikk lov til. Jeg syntes synd på nabobarna fordi de ikke fikk lov til å spise sjokolade og potetgull i stedet for middag, eller som måtte være hjemme klokka sju om kvelden. Jeg kunne spise det jeg ville, og være ute så lenge jeg ville. Hjemme hos meg var det nesten ingen grenser.

Mamma lot meg bestemme, og som det barnet jeg var, tolket jeg det dit hen at hun var verdens beste mamma, som lot meg få viljen min. I det hele tatt bestemte jeg mye hjemme, stadig mer etter hvert som jeg ble eldre, både over meg selv og mamma. Det var ingen voksenstyring hjemme hos oss. Søsknene mine og jeg var mer eller mindre selvstyrte.

Selv om ikke alt var bra hjemme, så hadde mamma og Gunvald det bra sammen. De kranglet sjelden, hevet ikke stemmen til hverandre, ropte kun til oss barna hvis de mente vi hadde gjort noe galt. Jeg likte at Gunvald stilte opp for andre, hjalp menneskene rundt seg. Han var god på praktisk omsorg. Det var han som sto opp om morgenen, vekket oss, ordnet frokost til oss. Kjørte oss til skole og barnehage. Men jeg hatet hvordan han behandlet søsknene mine når han ble sint. Var det uoverensstemmelser hjemme, hvis vi barna var uenige med mamma, diskuterte med henne og hun fikk nok, ropte hun på Gunvald. Når han kom, var diskusjonen over.

Ofte så jeg ikke konsekvensene av handlingene mine før det var for sent. Jeg kunne krangle med søsknene mine, men det var først når Gunvald kom at jeg ble redd, både for hvem som skulle straffes og graden av straff.

Mamma var passiv. Hun grep aldri inn, sa ingenting når Gunvald kjeftet på oss eller straffet oss. Trøstet oss aldri. Bare så på, eller så en annen vei. Hørselvernet hun gikk med på hodet, beskyttet henne mot lyden av barnegråt.

I tiårsalderen begynte forholdet mitt til mamma å endre seg. Det ble stadig dårligere, og jeg begynte å få ukontrollerte raserianfall hjemme.

Jeg hadde det ikke bra, verken hjemme, på skolen eller hos pappa. Inni meg var det en følelse av tomhet, en tristhet som tok alle kreftene mine. Jeg orket ingenting, ville bare være i fred. Sitte på rommet mitt for meg selv. Det året jeg fylte elleve, begynte jeg å være hjemme fra skolen uten gyldig grunn. Skolefraværet mitt vokste til et punkt da jeg var mer hjemme enn på skolen. Jeg trengte ikke å finne opp en grunn for å være hjemme, mamma gjorde det for meg. Hun ringte til skolen og sa jeg var syk, at jeg kastet opp, eller at jeg hadde influensa og feber.

Unnskyldningene for hvorfor jeg ikke kunne gå på skolen, var mange. Skolen iverksatte tiltak i et forsøk på å hjelpe meg, og for hvert nye tiltak var mamma imøtekommende og positiv, helt til det ble krevd noe av henne. Da sviktet hun.

Kontaktlærar har gjort ulike framstøt for å få jenta med vidare, også reint fagleg, utan at hjelpen er tatt imot. Mor finn kvar gong ei «orsaking». Dette kan berre ikkje halde fram! rapporterte læreren min frustrert til rektor.