Jane Harper

De overlevende

Oversatt av Mariann Fjellingsdal

Jane Harper

De overlevende

Oversatt av Mariann Fjellingsdal

Til Charlotte og Ted

Prolog

Hun kunne – nesten – ha vært en av De overlevende. Bare omrisset av henne var synlig i det svake lyset, der hun sto med ryggen til og med føttene i det salte vannet. Så beveget hun på seg. Bare en ørliten forflytning og en inn- og utpust, men nok til å bryte illusjonen før den helt hadde festet seg.

Hun sto fortsatt og så en annen vei og var opptatt av noe han ikke helt så hva var i mørket. En bølge brøt et sted, og sjøen løftet seg friskt og kaldt mot bena hans og bruste hvitt rundt de nakne leggene hennes. Sean så henne løfte skjørtekanten over knærne med den ledige hånden. Luften var disig, og T-skjorten klebet seg til ryggen og midjen.

Sjøen hevet seg på nytt, og denne gangen var dragsuget så kraftig at han tok et steg mot henne. Hun merket det ikke. Hun sto med bøyd hode, og sølvkjedet på smykket glitret mot kragebenet mens hun lente seg frem og undersøkte noe i sjøen. Så strømmet tidevannet ut igjen, og hun slapp skjørtekanten og skjøv hestehalen, som hadde falt ned over skulderen, på plass igjen. Den var tung av sjøsprøyt. En enslig hårlokk hadde satt seg fast i munnviken, og fingrene gled over leppene idet hun strøk den vekk.

Sean kjente det stramme over brystet og skuldrene.

Hvis du skal gjøre det …

Tanken ble hvisket frem gjennom bølgebruset. Dragsuget grep tak i ham igjen. Han kjempet imot et øyeblikk før han tok et nytt steg. Nå hørte hun ham, eller fornemmet ham, i hvert fall. Noe forstyrret den naturlige rytmen som omga henne.

Hvis du skal gjøre det …

Hun så opp. Han pustet inn saltmettet luft.

Så gjør det nå.

KAPITTEL 1

Kieran håpet nummenheten snart ville melde seg. Den bitende kulden i sjøen pleide å mildne og gå over i noe mer nøytralt, men minuttene gikk, og han var fortsatt like kald. Han stålsatte seg idet en ny bølge brøt mot huden.

Vannet var jo ikke så ille engang, sa han til seg selv. Ikke til å være på tampen av sommeren, og når ettermiddagssola gjorde sitt beste for å varme det opp. Det ga snarere gåsehud enn full nedkjøling. Kieran hadde selv omtalt langt kaldere vann enn dette som «deilig», det visste han. Skjønt utelukkende her i Tasmania, hvor havtemperaturene rundt den vesle øystaten kunne variere.

Sydney – stemmen i Kierans hode lød mistenkelig lik brorens – har gjort deg til en pyse.

Mulig det. Det eneste problemet var at han ikke gled gjennom blått hav og lot lungene fylle seg med luft, med havet buldrende mot ørene og hundrevis av kilometer bølgende hav mellom seg og nærmeste fastland, men sto bom stille med vann til livet tre meter fra stranden.

Datteren lå i melkekoma mot det nakne brystet hans, inntullet i et tørt håndkle og med en bitte liten solhatt som skygget for øynene mens hun døste. Audrey var tre måneder gammel og begynte å bli tung. Han flyttet litt på henne, ignorerte den svake murringen i skuldrene og kulden mot bena, mens han så utover horisonten og lot henne sove videre.

Audrey var ikke den eneste som lå nede for telling. Inne på stranden kunne Kieran se kjæresten sin ligge langflat på ryggen, fullt påkledd, med armen henslengt over øynene og slapp munn. Mia lå med hodet på et sammenrullet håndkle og håret utslått som en lang, mørk vifte mot sanden. Hun kunne sovne hvor som helst nå for tiden, i likhet med ham selv.

Det var nesten ingen andre der. Et tenåringspar han ikke dro kjensel på, hadde ruslet forbi litt før, barbent og hånd i hånd, og en ung kvinne hadde gått i vannkanten og finkjemmet stranden etter ting av interesse helt fra de kom. I høysesongen strømmet sommerturistene til Evelyn Bay, og innbyggertallet gikk fra ni hundre til det tredobbelte, men nå var de fleste reist og tilbake i hverdagen på fastlandet og enda fjernere strøk.

«Hei!»

Lyden av en kjent stemme fikk Kieran til å snu seg. Mannen kom gående fra en av de små sidestiene som førte fra en rad værbitte strandhus og ned på sanden. Han dro den slitte ryggsekken høyere opp på skulderen og smilte bredt. Ved siden av ham kom en stor hund av ubestemmelig opphav byksende, forbløffende lik sin eier, hva angikk både størrelse og den rufsete, gyllenbrune manken.

Kieran vasset i land og møtte Ash McDonald oppe på sanden og snudde seg og viste ham barnet han hadde på brystet.

«Å, steike.» Med en trælete finger trakk Ash en flik av håndkleet til side og stakk det ubarberte fjeset frem for å betrakte Audrey.

«Hun er jo altfor fin til å være din, men gratulerer likevel.» Han rettet seg opp og blunket til Mia, som nå hadde reist seg og kom gående mot dem mens hun børstet sand av skjørtet. «Bare kødda. Hun er nydelig.»

«Takk, Ash.» Mia kvalte en gjesp mens han kysset henne på kinnet, og bøyde seg ned og klappet hunden. «Hei, Shifty.»

Ash nikket mot Kierans våte shorts. «Hvordan var vannet?»

«Helt greit.»

«Du ville mimre litt, eller?»

Kieran smilte. «Skulle gjerne ha tatt meg en svømmetur.»

Kieran visste ikke hvor mange timer han og Ash som tenåringer hadde stått til livet i iskaldt sjøvann dagen etter en fotballkamp og ventet på den påstått lindrende effekten. Men det var mange.

Ash hadde vært et kjent ansikt i bybildet i Evelyn Bay på sommerstid, litt av og på i feriene i mange år, men ble som femtenåring fastboende da foreldrene skilte seg og moren flyttet tilbake til hjembyen.

Kieran hadde ikke visst så mye om ham, bare at han kom fra en gruveby vest i staten, hvor fotballaget var henvist til å spille på grusdekke fordi forurensning fra gruvedriften ødela gressveksten. Av den grunn burde kanskje ikke Kieran ha blitt så overrasket som han ble da den nye gutten troppet opp på trening, og Kieran for første gang i sitt liv kom til kort på hurtigløpstestene. Plutselig hang målstatistikken i en tynn tråd, og dueller han hadde vært banens ubestridt beste på i årevis, ble nå aggressivt utfordret. Han hadde kastet bort noen uker på å være fly forbanna, men så intensiverte han innsatsen, både på treningssenteret og på banen, bare for nok en gang å bli forbanna da han fant ut at Ash hadde gjort nøyaktig det samme.

De hadde vært midtveis i sesongen, og Kieran hadde gått ned på stranden sent en kveld og vasset uti, bare for å oppdage at han tilfeldigvis befant seg rett ved siden av Ash. Kieran aktet ikke å være den første som flyttet seg, og hadde lagt armene i kors og stått og stirret stivt utover sjøen. Slik hadde de blitt stående, side om side i taushet gjennom hele svømmetreningen. Et sted nord for dem lå det australske kontinentet, usynlig, lengst mot sør lå Antarktis. Foran dem var det ingenting, bare horisonten i det fjerne.

«Har perset flere ganger den måneden her enn i hele fjor i den gamle klubben.»

Kieran hadde blitt overrasket over å høre stemmen til Ash. Han hadde skottet bort på den andre gutten, som noen ganger var en tanke sterkere, sekundet raskere eller hakket kjappere i reaksjonen, andre ganger ikke.

«Det har vært fint, egentlig.»

Og visst pokker, gikk det opp for Kieran med en blanding av ergrelse og gryende anerkjennelse, fyren hadde jo rett! Det hadde vært fint. Kieran hadde aldri vært bedre enn når han raste rundt etter den drittsekken der. Treneren hadde avsluttet økten, og Kieran ble stående og se på at Ash begynte å vasse innover mot stranden igjen. Han åpnet munnen.

«Du, vent litt, da.»

Ash ventet. Og fra da av var det i grunnen gjort.

Ingen av dem spilte så mye fotball lenger, men et drøyt tiår senere var Kieran i minst like god form som han hadde vært den gangen, og som idrettsfysioterapeut var det nå han som skulle motivere folk til å holde ut i iskaldt saltvann. Ash så ut til å være omtrent den samme, han også, tenkte Kieran. Gartnerjobben hadde gitt ham dette sunne, værbitte preget man får av å lempe jordsekker og bakse med felte trær.

«Når kom dere, da?» Ash satte ryggsekken fra seg på stranden, og Kieran hørte den dumpe, metalliske klirringen av hageredskaper.

«For et par timer siden.»

Kieran og Mia hadde bare blitt værende hjemme hos foreldrene hans så lenge de måtte for høflighets skyld. Så hadde de funnet på en unnskyldning for å komme seg ut og få litt frisk luft. Han kunne fortsatt se verandaen på baksiden av huset deres fra der han sto, bare et hvitt gjerde skilte tomten fra stranden. Kieran kjente han fikk litt klaustrofobi ved tanken på at han skulle tilbake dit.

«Hvordan går det med faren din?» spurte Ash. «Har ikke sett noe til ham på et par uker.»

«Ikke så veldig bra.» Kieran lurte på om han skulle begynne å forklare, men nei, Ash nikket naturligvis allerede. På et sted som Evelyn Bay visste folk hvordan det lå an. Trolig bedre enn Kieran selv. Han hadde ikke sett faren på drøyt halvannet år, mens Brian ennå var frisk nok til å ta fly til Sydney.

Allerede da hadde Brian vært konstant forvirret, og Kierans mor, Verity, hadde brukt mesteparten av oppholdet på tålmodig å forklare ham ting. Da Audrey ble født for tre måneder siden, hadde Verity kommet alene for å møte sitt første barnebarn.

På tross av denne blinkende, røde varsellampen hadde Kieran likevel blitt stum av sjokk da de ved ankomsten tidligere på dagen ble møtt av det tomme skallet som en gang hadde vært Brian Elliott. Kieran var oppriktig usikker på hvorvidt farens tilstand hadde forverret seg raskt, eller om det bare var ham selv som hadde fortrengt det fullstendig. Brian var nå uansett i demensens jerngrep i en alder av bare sekstiseks. Selv legene mente at han hadde hatt uflaks.

«Når er det de flytter?» Ash skottet bort på huset til foreldrene hans.

«Om noen uker.» Det sto en sykehjemsplass og ventet på ham i Hobart. «Vi tenkte det sikkert var greit for mamma å få litt hjelp med pakkingen.»

«Men hva skal hun gjøre? For hun skal vel ikke på noe sykehjem, hun?»

«Nei.» Kieran så for seg Verity, som i en alder av sekstifire fort kunne bli tatt for å være ti år yngre og fortsatt løp eller syklet nesten hver eneste dag. «Hun har funnet seg en toroms leilighet i nærheten av sykehjemmet.»

«Akkurat. Det blir jo» – Ash lot tungen gli over tennene mens han lette etter det riktige ordet – «lettvint.»

«Ja.» Kieran håpet virkelig det, for han hadde en sterk mistanke om at Verity kom til å mistrives veldig.

Ash tenkte seg litt om. «Du, si til Verity at hun må gi meg beskjed når huset skal legges ut for salg, så skal jeg gjøre i stand hagen for henne. Gratis, naturligvis.»

«Ja vel? Tusen takk.»

«Bare hyggelig. Det er en kjip situasjon.»

Det var kjipt. Kieran hadde vært klar over det. Han burde ha kommet hjem før.

«Hvor lenge er det siden du var hjemme sist?» Ash hadde lest tankene hans.

«To år?»

«Det er nok lenger siden enn det», påpekte Ash, og Mia ristet allerede på hodet.

«Det er nærmere tre», sa hun og snudde seg mot Ash. «Hvordan går det med Olivia? Jeg sendte henne en e-post om at vi skulle være her en uke.»

«Jo, det går bra, og hun har kjempelyst til å høre hvordan dere har det.» Ash tok opp telefonen. Jeg skal bare sjekke om hun er hjemme nå, hun bor rett der oppe. Fisherman’s Cottage.» Han nikket mot husrekken som lå med baksiden vendt ut mot stranden.

«Ja vel?» Kieran husket godt det lave, panelkledde strandhuset et titall hus bortenfor der foreldrene hans bodde. Skjønt betegnelsen strandhus var i overkant idyllisk. I likhet med de fleste husene i sentrum – selv de av nyere dato – skrek det sekstitallsarkitektur. «Hvor lenge har hun leid der?»

«Halvannet år, tenker jeg. Siden hun flyttet tilbake, i hvert fall.»

Mens Ash ringte kjæresten, forsøkte Kieran å forestille seg Olivia Birch som trettiåring. Han hadde ikke sett henne på – han forsøkte å regne det ut – tja, årevis, så når han så henne for seg, var det som attenåring. Hun hadde vært høyreist og smidig, med en kroppsholdning som voksne beskrev som «rank», gutta som «sexy». Hun hadde vært fast inventar nede på stranden, med det brune håret samlet i en hestehale som hun utålmodig dyttet unna når hun dro opp glidelåsen på våtdrakten. Høy var hun naturligvis fortsatt, og trolig pen også. Jenter med Olivias naturlige skjønnhet pleide å holde seg godt.

Ash holdt telefonen opp til øret, så la han på, rynket pannen og myste litt mot skjermen. Han løftet hodet, og til Kierans overraskelse ropte han bortover stranden.

«Hei! Bronte!»

Den unge kvinnen som hadde gått og finkjemmet stranden, satt nå på huk nede ved vannkanten med fotoapparatet rettet mot noe i sanden. Hun så opp da Ash ropte, og reiste seg med skjørtet flagrende i havbrisen.

«Hun som Liv bor sammen med», forklarte Ash og pekte bort på huset, før han på nytt hevet stemmen. «Er Olivia hjemme?»

Jenta – Bronte hadde Kieran fått med seg – ristet på hodet med en overdreven bevegelse på grunn av avstanden. Nei. De mer så enn hørte hva hun sa, for ordene ble borte i vinden.

Ash satte hendene rundt munnen som en ropert. «Hvor er hun?»

Skuldertrekk. Vet ikke.

«Nei vel.» Ash kikket ned på telefonen igjen. Rynken i pannen ble dypere. «Jeg vet ikke. Men dere, hun jobber i kveld, så kan vi ikke stikke ut og ta en øl alle sammen? Så får hun møtt dere der.»

«Jobber Liv på Surf and Turf fortsatt?» Mia forsøkte forgjeves å skjule sin overraskelse.

«Ja», sa Ash. «Inntil videre, i hvert fall. Men når skal vi si i kveld? I åttetiden?»

«Jeg vet ikke helt.» Kieran pekte på Audrey i håndkleet, nå våken under solhatten. «Vi har jo hun tassen her, så …»

«Er det ikke det bestemødre er til for, da?» Ash sto allerede og skrev en tekstmelding. «Jeg gir Liv beskjed om at vi kommer i kveld. Tar med meg Sean også.»

Kieran og Mia vekslet blikk, og det utspilte seg en slags taus samtale mellom dem som endte med et svakt nikk fra hver. Begge skulle være med.

«Ok.» Ash tekstet ferdig, tok opp ryggsekken og slengte den over skulderen. «Får vel komme meg tilbake på jobb. Sees etterpå, da.» Han bøyde seg frem mot Audrey. «Men ikke du, lille venn. Du skal ha litt kvalitetstid med bestemor.»

Idet Audrey snudde seg for å se på ham, tok vinden tak i bremmen og rev solhatten av henne. Både Kieran og Ash langet ut etter den, men den var halvveis nede på stranden før de fikk snudd seg. Ash lagde ropert med hendene igjen.

«Bronte!»

Jenta hadde vasset uti til knes og sto nå og gransket en tangklase, som hun holdt med begge hender. Lerretsvesken lå trygt inne på land. Hun så opp da han ropte, med en blanding av utålmodighet og overbærenhet.

Hva er det nå, da?

Hun fikk se den lille solhatten sprette av gårde i vannkanten, og slapp tangklasen. Hun grep skjørtet med én hånd, løftet det over knærne og løp etter hatten, plasket gjennom sjøen mens bølgekammene bruste rundt bena på henne. Hun hadde den nesten, men så ble den løftet til værs og blåst til havs, utenfor rekkevidde.

Kieran så Bronte stanse opp, hun kjente igjen en tapt sak når hun så den. Hun slapp taket i skjørtet – kanten på det gikk akkurat klar av sjøen – strøk seg fraværende over nakken og løftet den lyse hårmanken bort fra huden i en bustete håndfull. Hun fulgte hatten med blikket der den fløt av sted.

«Hva er det du somler med?» Ash gliste. «Hiv deg uti!»

Hun lo og ropte noe tilbake som hørtes ut som: «Hiv deg uti sjæl!»

«Ikke vær så jævla egoistisk da, Bronte. Du er jo halvveis uti allerede.»

Hun slapp det lange håret og viste ham resolutt fingeren.

Ash lo og snudde seg da det pep i telefonen han sto med i hånden. Han skottet ned på den, men sa ingenting.

Kieran speidet ut mot hatten, som skremmende lett kunne tas for å være et menneske som lå og duppet i bølgene.

«Ja ja.» Mia løftet opp Audrey. «Den er nok borte vekk, vennen. Unnskyld.» Audrey løftet uanfektet en lubben neve og grep morens halssmykke. Mens hun røsket i sølvkjedet, ble de stående på stranden og se hatten dukke under én gang, så to, før den ble slukt av havet.

KAPITTEL 2

Surf and Turf så ut akkurat som det hadde gjort for tre år siden. Eller ti, for den saks skyld. Omrisset av en kjempestor kreps prydet fortsatt hele den ene siden av det panelkledde bygget; den var laget av solblekede skjell som var limt rett på veggen. På et skilt ved inngangen sto det: In here for fish from there, med en ujevn pil i retning av havet, som bare lå et steinkast unna plattingen hvor utendørsserveringen var.

Kieran og Mia hadde trukket glidelåsene godt opp på jakkene som vanligvis lå innerst i skapet hjemme i Sydney, og krysset Beach Road uten å bry seg om å se verken til høyre eller venstre. Evelyn Bays hovedgate hadde dette preget av spøkelsesby over seg som Kieran alltid hadde assosiert med sensommeren. Parkeringsplasser som i høysesongen var så stappfulle at folk kranglet om plassene, lå nå tomme og forsømte. Alle butikkene, inkludert den lille kolonialen, var stengt for kvelden, og tomme utstillingsvinduer tydet på at mer enn én forretning hadde stengt dørene før vintersesongen.

Slik hadde det naturligvis ikke alltid vært. Evelyn Bay lå midt mellom skogkledde områder på den ene siden og havet på den andre, og da Kierans foreldre var på hans alder, var stedets velstand basert på fiske og skogsdrift. I dag kjørte ungdommen delfinsafari-båt om sommeren og tok ufaglært arbeid og strøjobber om vinteren. Eller dro fra byen, rett og slett.

Det var travelt på Surf and Turf, noe som på den tiden av kvelden på den årstiden innebar en håndfull mennesker fordelt på en fem–seks bord. Det var ingen som la spesielt merke til Kieran da de kom inn. Ikke at han hadde forventet det heller – tolv år var lang tid uansett hvem man var, og de få som absolutt måtte komme med spydigheter, var vel stort sett ferdig med det – men han følte likevel en viss lettelse.

Et par yngre karer som Kieran ikke dro kjensel på, satt i T-skjorte på plattingen utenfor og drakk og prøvde å late som om de ikke frøs i skumringen, og han så til sin tilfredshet at Ash allerede hadde funnet et bord innerst i lokalet. Ash satt med telefonen i den ene hånden og en øl i den andre, men plasserte begge deler på den flisete bordplaten da han fikk øye på dem.

«Så Verity stilte opp som barnevakt, da? Så bra.»

Kieran nikket. Det hadde moren gjort, uten å mukke. Hun hadde bare ryddet vekk en samling halvfulle flytteesker og satt seg i sofaen med ektemann og barnebarn, klar for en lang kveld med lite snakk og stort bistandsbehov. Kieran og Mia hadde vekslet skyldbetyngede blikk og dvelt så lenge i gangen, brukt så lang tid på å få på seg skoene og finne mobiltelefonene, at Verity til slutt hadde reist seg fra sofaen, egenhendig åpnet ytterdøren for dem og himlet med øynene da de endelig kom seg ut i kveldsluften.

Det durte i mobilen Ash hadde lagt på bordet, og han sjekket den. «Sean er på vei. Han måtte ordne noe med båten.»

«Noe alvorlig?»

«Sikkert ikke, tror han bare er kjempesliten.» Ash tok en slurk øl. «Til og med Liv sa at …»

«Hva var det jeg sa?» En servitør dukket opp ved bordet med penn og notisblokk i hånden, iført den karakteristiske Surf and Turf-uniformen med oransje T-skjorte og skjørt. Hun hørte ikke etter, gikk i stedet rundt bordet. «Herregud, Mia, hei!»

Olivia Birch rakte armene frem mot Mia, som alt hadde reist seg for å hilse. De klemte hverandre og lente seg tilbake for å se ordentlig på hverandre.

Kieran hadde gjettet riktig. Selv over et tiår etter videregående, i knall oransje og med den tykke, rufsete hårtoppen i full oppløsning allerede ved halvgått skift, var Olivia fortsatt objektivt sett den flotteste kvinnen i lokalet.

«Hei, Kieran», sa hun over skulderen på Mia.

«Halla, Liv.»

Hun så ut som om hun var på nippet til å si noe mer, men slapp bare taket i Mia og åpnet notisblokken. «Noe å drikke?»

«Tusen takk for babyklærne du sendte, Liv», sa Mia da Olivia kom tilbake med brettet. «Jeg har et bilde …»

Hun tok opp telefonen, og Olivia satte fra seg glassene og myste bort på den.

«Herregud, så søt! Hvor er hun, forresten? Sammen med Verity?»

«Ja», sa Mia. «Men vi er her hele denne uka, så jeg kommer innom og viser henne frem.»

«Gjør det! Eller stikk innom meg hjemme når som helst. Jeg bor jo like i nærheten av dere.»

«Ja, Ash fortalte det. Vi har for så vidt truffet medboeren din allerede, faktisk.»

«Bronte?»

Olivia kastet et blikk tvers gjennom lokalet, og først da la Kieran merke til jenta fra stranden, nå kledd i samme oransje T-skjorte og skjørt. Hun var yngre enn han først hadde trodd, bare tjueen eller tjueto, kanskje. Hun var liten, med et pent, rundt ansikt og store øyne som ga ansiktet et forbløffende dukkeaktig preg. Hun hadde håret i hestehale, og det som på stranden bare hadde sett ut som mørk blond, var faktisk resultat av en slags intrikat stripeteknikk som var et vanlig syn i Sydneys gater, men som i disse omgivelsene så forseggjort og eksotisk ut.

Bronte kom bærende på et glass rødvin til et hjørnebord hvor det satt en enslig mann og glodde på en pc-skjerm. Med en uhørlig kommentar satte hun glasset fra seg på en pappbrikke, og mannen måtte smile. Han lente seg tilbake, strakte på skuldrene og tok en solid slurk vin. Han lot som om han helte resten av vinen over tastaturet i påtatt frustrasjon, og begge lo. Så snudde hun og gikk, og mannen satte glasset forsiktig fra seg og fulgte Bronte med øynene, der hun tråklet seg mellom bordene.

«Hun er ikke herfra, hun?» spurte Kieran.

«Nei.» Olivia ristet på hodet. «Sommerjobb.»

Bronte merket kanskje at de snakket om henne, og kastet et blikk på Olivia, deretter på Kieran og Mia. Hun smilte gjenkjennende og gjorde tegn til at de skulle vente litt. Hun forsvant inn gjennom svingdøren som var merket «Staff Only», og dukket like etter opp med en bulkete pappeske som noen hadde skriblet «Lost Property» på.

«Jeg vet den ikke er likedan», sa Bronte da hun kom bort til dem. «Men da trenger dere kanskje ikke å kjøpe ny.»

Hun rakte Mia esken. Kieran så at det lå en mengde solhatter i ulike farger og størrelser i den, noen nesten nye.

«Det var en stund folk glemte igjen omtrent fem hver dag, så hvis dere finner en som passer, er det bare å forsyne seg.» Bronte tok opp en liten, gul hatt med blomstermønster der merkelappen fortsatt hang på. «Det er ingen som kommer og henter dem nå.»

«Tusen takk», sa Mia og lette gjennom esken mens de presenterte seg for hverandre. «Det var veldig omtenksomt.»

«Dårlig samvittighet.» Ash gliste og tok en stor slurk øl. «Ikke sant, Bronte? Det skulle faen meg bare mangle, du sviktet jo totalt her før i dag.»

«Nå må du gi deg! Det var iskaldt i sjøen.» Brontes latter stilnet litt under Olivias kjølige blikk, og hun begynte å gjenfortelle det som hadde skjedd – at hun hadde vært opptatt med sitt nede på stranden, Kieran og Mia hadde vært der, og så kom Ash – hun sto og viftet med den blomstrete hatten mens hun snakket. Hele episoden hørtes litt pussig ut slik hun gjenfortalte den.

«Å», sa Olivia bare da piffen gikk ut av Bronte.

Bronte trakk pusten så vidt før hun snudde seg mot Kieran. «Så Verity er moren din, altså? Hun er kjempehyggelig! Hun skulle rydde ut av skjulet for noen uker siden, og da fikk jeg litt ståltråd til de små skulpturene jeg har syslet med. Jeg hjalp henne litt på slutten, og så lot hun meg ta med litt ting og tang jeg hadde bruk for.»

«Er du kunstner?» spurte Kieran.

«Ja. Eller …» Bronte tidde mens Olivia, som sto og lente seg mot stolen til Ash, flyttet vekten over til det andre benet. «Kunststudent. Jeg går på Universitetet i Canberra.»

«Kult. Hva slags kunst da?»

«Alt mulig, jeg har ikke bestemt meg for hvilken retning jeg skal velge ennå. Men jeg skal lage en stor kystserie i løpet av terminen, så jeg syntes dette virket som et bra sted å – tja» – hun gjorde en sveipende bevegelse – «hente inspirasjon.»

Denne gangen fikk også Kieran med seg glimtet i Olivias ellers nøytrale ansiktsuttrykk. Bronte blunket, plutselig forlegen. Hun ble reddet av at noen ropte fra serveringsluken, og la ikke engang skjul på lettelsen idet hun skyndte seg vekk.

Olivia så skarpt på Ash, hun reagerte på noe som hadde gått Kieran hus forbi. «Hva?» spurte hun.

Ash så opp. «Ingenting.»

«Jeg sa ikke noe til henne.»

«Det har jeg jo ikke sagt heller, Liv.»

Da Olivia ikke svarte, dro Ash henne inntil seg.

«Du, da. Så viktig er hun vel ikke?» Ash smilte bredt til henne, og til slutt smilte hun tilbake. «Slutt å irritere deg over det.»

«Nei. Jeg vet det.» Olivia trakk på skuldrene og snudde seg litt brydd mot Kieran og Mia. «Men hun er bare student. Akkurat som meg. Og liker hun det ikke, kan hun jo si at hun er servitør, akkurat som meg. Hun er ikke noe mer kunstner enn jeg er byplanlegger. Og det er jeg jo ikke lenger. Jeg bare synes det blir feil å gå rundt og påstå at man er noe man ikke er.»

Mia nikket forståelsesfullt. Hun la et par barnesolhatter på bordet og skjøv esken til side. «Er det absolutt ingenting her du kan søke på som er mer innenfor fagfeltet ditt, Liv?»

«Egentlig ikke. I firmaet jeg jobbet for i Melbourne, hadde jeg spesialansvar for byplanlegging for bygninger på mer enn tolv etasjer – og her er jo etterspørselen etter det selvfølgelig lik null …»

Det hadde hun rett i, tenkte Kieran. Det høyeste bygget i Evelyn Bay var det tidligere Captain’s Quarters i den gamle bydelen fra kolonitiden. Den verneverdige sandsteinsbygningen, i dag en bed-and-breakfast, hadde to etasjer.

«… men jeg visste jo at det ville bli sånn», fortsatte Olivia. «Da jeg skjønte at jeg ble nødt til å flytte tilbake hit, søkte jeg på et nettbasert masterstudium, så det er da noe, i det minste. Får prøve å holde kontakten med bransjen. Hva nå det er verdt.»

Hun hørtes ikke spesielt optimistisk ut.

«Hvordan går det med moren din for tiden?» spurte Mia.

Olivia trakk på skuldrene. «Det går bra. Hun har det greit. Glad for å ha meg tilbake. Hun hadde helst sett at jeg bodde hjemme hos henne, men det kommer ikke på tale. Jeg hadde klikket etter fem minutter. Skjønt …» De så at Bronte holdt på å tørke av bordene på utsiden, vinden blåste håret foran ansiktet hennes. Olivia smilte og forsøkte å myke opp stemningen. «Så var det dette med asken og ilden, da.»

Mia lo. «Er hun virkelig så ille?»

«Nei, rett skal være rett, hun er ikke det. Hun er jo bare» – Olivia studerte de to unge karene som satt og hutret i T-skjorte og forsøkte å få i gang litt småprat. Bronte smilte og trakk på skuldrene og tørket videre – «ung. Hun klarte jo ikke engang å kildesortere spesialavfall. Hun satte fra seg en masse avfall fra kunstproduksjonen sin ved siden av søppeldunkene og regnet liksom med at det ville bli borte av seg selv. Akkurat som om …»

Ash la armen rundt livet hennes, og hun tidde.

«Det er ikke så lenge til hun drar», sa han. «Hvor lenge har hun igjen? Tre uker?»

«To uker, fem dager.»

«Der ser du. Belønningen vinker i det fjerne.» Han smilte. «Før du vet ordet av det, kan du gå naken rundt i huset igjen. Du kommer til å digge det.»

«Jeg kommer til å digge å slippe å løpe etter henne for å få igjen penger for en eller annen regning jeg har betalt. Å …» Olivia så seg omkring i restaurantdelen. «Vent, jeg må visst følge med litt her.»

T-skjortegutta hadde gitt opp og kom med lettere blålige armer inn for å betale. Kieran fulgte interessert med på Ash, som fulgte Olivia med blikket helt til hun var borte ved kassa. Han hadde aldri kjent Ash og Olivia som par. De var ikke helt slik han hadde sett for seg, men så hadde det heller aldri falt ham inn at de skulle bli sammen, noe Ash nesten garantert hadde tenkt på. Det ville forundret Kieran om ikke de fleste guttene i byen på et eller annet tidspunkt hadde vært innom tanken på å bli sammen med Liv.

Kieran løftet glasset sitt og fornemmet det før han så det. En prikkende følelse av å bli iakttatt. Uten å bevege hodet lot han blikket langsomt gli rundt i lokalet. Det tok ham litt tid å finne ut hvor det kom fra, men da han gjorde det, sank hjertet i brystet.

Gutten – eller han var blitt mann nå – sto inne bak serveringsluken. Han var bredskuldret, med et fettflekkete forkle og et ansiktsuttrykk som fikk Kieran til å ønske seg langt vekk.

Ut fra størrelse og kroppsholdning kunne han ha vært i midten av tjueårene, men Kieran visste at han var nitten. Skriften på navneskiltet var for liten til å lese, men det var uansett overflødig. Liam Gilroy.

Kieran trakk pusten først én gang, så en gang til, så tvang han seg til å møte blikket hans. Liam skyndte seg å late som om han så forbi ham, og snudde seg mot grillen igjen. Kieran ventet på at lettelsen skulle komme sigende, men det skjedde ikke. Det ville ikke bli direkte bråk, det visste han, det ble det aldri, men lokalet føltes plutselig trykkende. Kieran sjekket om Mia hadde fått det med seg, men hun satt oppslukt og forsøkte å dra ut en løs tråd fra en av hattene uten å rekke opp hele sømmen. Han reiste seg litt for fort, så stolen skrapte mot gulvet.

«Straks tilbake.»

Ash og Mia kikket straks opp, begge med det samme bedende ikke gå fra meg-glimtet i blikket. De kom godt ut av det med hverandre når de var flere, men samtalen gikk tregt når de var på tomannshånd, visste Kieran. Men det fikk ikke hjelpe.

Han lot dem sitte der med sine lettere anstrengte smil og gikk rett bort til toalettene. Det var tomt der, og han ble stående litt i stillheten. Speilene over vasken var oppripet, og i det skarpe lyset så han litt eldre ut i speilet enn sine tretti år. Han var alltid trøtt nå for tiden. Søvnmangelen etter at de fikk Audrey, hadde vært brutal. Han vasket hendene langsomt og lurte på om det ville bli tatt ille opp dersom han og Mia gikk før Sean kom. Neppe. Sean og han hadde kjent hverandre så lenge at han kunne slippe unna med det. Samtidig satt det litt inne å gjøre det.

Mia syntes det var vanskelig å forstå.

«Mannevennskap er så rare, dere har jo nesten ikke kontakt med hverandre», hadde hun sagt til ham da de holdt på å pakke til turen dit.

«Jo da, det har vi. Vi treffes jo hver gang jeg er der.»

«Men imellom der. Jeg mener, dere snakker jo aldri med hverandre.»

Det var sant. Kieran hadde fått vite at Ash og Olivia var blitt sammen, gjennom Mia, som igjen hadde fått vite det av Olivia selv i en av de tre årlige oppdateringsmailene deres.

«Mulig det», hadde han sagt. «Men det funker, da.»

Og det gjorde det. Kieran bekymret seg aldri for det. Delvis fordi de faktisk klarte å ta opp igjen tråden fra sist når de var sammen alle tre. Men den viktigste grunnen var at hvis de skulle ha glidd fra hverandre, hadde det skjedd tolv år tidligere. Kieran skrudde igjen springen og tok blikket vekk fra sitt eget speilbilde. Når de hadde overlevd det – de bekmørke dagene med rykter og anklager – skulle de i hvert fall overleve et par år med sporadiske tekstmeldinger.

Kieran tørket seg på hendene og sjekket telefonen og – nå kunne han ikke hale det ut lenger – åpnet døren. Ikke før hadde han kommet ut i den trange vestibylen mellom toalettene og restaurantdelen, så hørte han en velkjent stemme inne fra kjøkkenet. Den ble delvis overdøvet av den kraftige viften, men ordene var tydelige nok til å få ham til å bråstoppe. Med et instinkt som med årene var blitt finstilt, visste Kieran at samtalen handlet om ham, og sto helt stille.

«Hvis jeg fikk bestemme, hadde han ikke sluppet inn her.» Liam hørtes fly forbanna ut.

Høflig jentelatter. «Vel, sist jeg sjekket, fikk vi ikke bestemme noe som helst.» Det var Bronte som snakket; Kieran kjente igjen stemmen hennes nå. «Han virker jo grei, han.»

«Hvordan vet du det, da?»

Bronte hørtes paff ut. «Jeg vet jo egentlig ikke …»

«Du vet ingenting om ham.»

«Nei. Sikkert ikke. Jeg bare …»

«Hva da?»

«Jeg skjønner ikke hvorfor du plager ham, bare.»

«Nei vel?»

Kieran oppdaget at han sto og holdt pusten. Han pustet ut. Det ville ikke være noe overraskende i det som kom nå.

«Tja, samme det.» Stemmen var hard. «Men min mening er: Dreper man noen, fortjener man all den dritten man kan få.»