Val McDermid

1989

Oversatt av Line Gustad Fitzgerald

Val McDermid

1989

Oversatt av Line Gustad Fitzgerald

Ved nærmere ettertanke synes jeg 1980-tallet var en fullstendig grusom og redselsfull periode.

PETE BURNS

Når jeg tenker tilbake på 1980-tallet, klyper jeg meg i armen. Gjorde jeg virkelig alt det?

CYNTHIA PAYNE

PROLOG

Omsider slo været om. Det gikk ikke opp for ham hvor anspent han hadde vært, før han merket at han senket skuldrene. Han hadde bare én ukes ferie, og da dag etter dag føyk forbi med stadige atlanterhavsstormer, trodde han at han ville bli nødt til å oppgi planen. Men til slutt, på dag fire, ga vinden seg nok til at det var mulig å seile. Han kastet loss fra Tobermory Bay en blå, kjølig morgen, og gikk for motor ut av Mull-sundet i nordvestlig retning.

Vinden kom fra sørvest, rundt vindstyrke fire, antok han. Det var ikke ideelt, men han heiste seil for å utnytte vinden best mulig og belaget seg på det han anslo ville bli en fire timers seilas forbi Coll ut til Ranaig. Og «seilas» var poenget. Han ville bruke motoren minst mulig, slik at ingen kunne beregne hvor langt han hadde dratt.

Han hadde leid en holk av en båt i Tobermory, men det gikk greit å venne seg til den, og den egnet seg godt til å seile alene. De fleste ville blitt sjøsyke av den tunge sjøgangen, men han lærte å seile utenfor kysten av Nord-Wales og hadde trosset Irskesjøen i all slags vær. En solotur i en liten båt i finværet skremte ham ikke.

Vinden plystret i seilene, og vannet hveste langs skroget, men det distraherte ham ikke. Han hadde planlagt hvordan han skulle ta livet av Wallace Lockhart i flere måneder, utviklet og slått fra seg den ene planen etter den andre, helt til undersøkelsene hadde ført ham til denne. Den stemte med ferdigheter han allerede besatt, den innebar en slags rettferdig skjebne, og i tillegg kom bonusen med at den ikke krevde alibi. En mann kom til å dø, men tidspunktet var umulig å forutse. Når det skjedde, ville hevnens engel være langt borte. Den eneste ulempen var at mens han var i ferd med å dø, visste han ikke hvilken av grusomhetene som lå til grunn.

Det var tidlig ettermiddag da han revet seilene og gikk for motor inn bukta på Ranaigs atlanterhavskyst. Utenfor tidevannsdemningen som ga kraft til øya, lå den lille bryggen utsatt til for elementene, så han fortøyde båten i en av jernstolpene. Han grep den store ryggsekken og kløyv i land. Da han sto på landjorda, trakk han pusten langt ned i lungene. Luften luktet salt og tang, og det var alt. Han var alene på øya, for han visste at husholderen og livvakten bare var på plass når eieren skulle komme. Og denne uka skulle han avgi forklaring for et parlamentarisk utredningsutvalg. Når han ikke ble utspurt selv, ville han følge nøye med på rivalene.

Ingen sto mellom inntrengeren og det tilsiktede målet.

En liten sti gikk fra bukta opp til en asfaltert vei mellom helikopterplattformen og huset. Den var mer enn bred nok til golfbilen som sto under tak på baksiden av huset, beskyttet mot vær og vind av laftevegger på tre sider. Han krysset stien og gikk på skrå over den fjærende machair-sletten med lumske, våte torvlommer som kunne suge av ham støvlene.

Da han sto i ly i carporten, sjekket han hvor overvåkningskameraene befant seg. Øyas herre og mester syntes tydeligvis at det var lite som truet på Ranaig. Kameraene på baksiden av huset var stasjonære og dekket en vid bue, inklusive veien. Men hushjørnene var ikke med.

Likevel tok han en finlandshette opp av sekken og dro den over hodet. Deretter hansker. Så en sammenleggbar aluminiumsstige, som var akkurat lang nok til at han rakk opp til takrennen. Den var i smijern og festet til natursteinen og forkantbordet med kraftige spikrer som skulle tåle det ville været som blåste inn fra havet. Til slutt hengte han hankene på en klumpete plastpose over håndleddet.

Med lette bevegelser brettet han ut stigen og stilte den opp mot veggen. Han tok av seg støvlene, klatret opp stigen og heiste seg opp på taket med et anstrengt prust. Han krabbet oppover til det første av de avlange kvistvinduene. Han knyttet neven og kjørte den mot vinduet. Glasset sprakk, så han slo en gang til. Denne gangen knuste det, og hullet var stort nok til at han kunne strekke armen inn og løfte av haspen. Med ett ble vinduet slått opp av vinden, og så rullet han seg over karmen og inn på et soverom.

Han tok noen forsiktige skritt utenom glasskårene, åpnet plastposen og slapp en død måke ned på teppet. Han fant den på stranden dagen før. Når personalet kom, ville den logiske konklusjonen være at måken hadde kollidert med vinduet under et uvær. Sånt skjedde. En sjelden gang, riktignok. Men det skjedde.

Dette var åpenbart et gjesterom. Fint innredet, men upersonlig. Han gikk ut på gangen og prøvde den neste døren. Nok et gjesterom. Han gikk over til den andre siden av gangen og med det samme han åpnet døren, skjønte han at det var hovedsoverommet. Fra panoramavinduene kunne han se små øyer og høye fjell i det fjerne. Ingen dum utsikt å våkne til, tenkte han.

Det var ikke soverommet han var interessert i, men det tilstøtende badet. Planen han omsider hadde bestemt seg for, ble til da han leste et intervju med øyas eier i Condé Nast-magasinet Traveller. En sidespalte var viet til Viktig på reisen – jeg drar aldri hjemmefra uten. Vitamintabletter var blant nødvendighetene hans. «Skreddersydd av en sveitsisk naturopat for å dekke hans behov.» Med et bilde av mørkegrønne kapsler. Selv i så liten skala var det lett å se skjøten der den ene sylindriske halvdelen var skjøvet inn i den andre.

Badet var omtrent på størrelse med den ubudne gjestens stue. Et badekar med rikelig plass til en kraftig mann og store vannmengder, samt et separat avlukke med to dusjhoder. Toalett, bidé og to servanter. Hva én mann skulle med to servanter, fattet han ikke, men hva visste vel han om luksusliv? Han åpnet baderomsskapet, og blant toalettsaker og diverse medisiner – det gledet ham umåtelig å se tre ulike remedier mot hemoroider – fant han det han lette etter.

Han åpnet glasset og tok ut en kapsel. De var mørkegrønne, hadde han lest, for at de ikke skulle bli svekket av sollys. Han tok en liten ampulle med hvitt pulver opp av lommen. Veldig forsiktig trakk han de to halvdelene av kapselen fra hverandre og helte innholdet i den nærmeste vasken. Så erstattet han vitaminene med det hvite pulveret og satte kapselen sammen igjen. Han sammenlignet den med et par andre kapsler i glasset og sa seg fornøyd. Han skrudde på lokket og satte den tilbake på samme plass. Etterpå lot han vannet renne en kort stund for å skylle bort ethvert spor av vitaminene, før han gikk tilbake samme vei som han kom.

Ut av soverommet, gjennom gangen, ut gjennom vinduet. Det var vanskelig å feste vindushaspen, men han fikk det til. Smøg seg fra taket ned til stigen, på med støvlene og tilbake til båten. Vel om bord tok han av seg hanskene og finlandshetten. Han skulle slenge dem på sjøen på turen tilbake, sammen med den sammenleggbare stigen.

Til slutt tillot han seg å slappe av. Han hadde en halvliters flaske med polsk vodka i sekken, og han skjenket seg et lite glass. Han hevet glasset i en taus skål, tømte det og satte kurs mot Tobermory igjen.

Han visste ikke når cyanidet ville forgifte det tiltenkte målet. Men det var bare et tidsspørsmål.

1

Et vedvarende duskregn falt fra lave skyer i samme farge som skifertaket på Dryfesdale sognekirke og vasket bort fargen i den røde sandsteinen. Verden var ensfarget av sorg.

God intro, tenkte Allie og foraktet seg selv med det samme tanken for gjennom hodet. Hun hadde reist grytidlig til kirken, for hvis hun skulle ha håp om en nyhetssak som sto seg til søndagsavisen, måtte hun være på plass før journalister fra hele verden kom for å dekke minnegudstjenesten for Lockerbie-bombingen. Hoveddøren til kirken var fortsatt låst, men hun ventet blant de slitte gravsteinene til et blomsterbud svingte inn i innkjørselen. Hun smøg seg mellom gravstøttene i sandstein til kirkens framside. En middelaldrende kvinne kledd i regnjakke over kjeledressen kjempet med en imponerende mengde blomsterhilsener.

«Jeg kan hjelpe deg», sa Allie og ventet ikke på svar før hun begynte å fylle favnen med blomster.

«Takk og lov. Er du tilknyttet kirken?» spurte hun.

Det korrekte svaret ville vært: «Nei, jeg er nyhetsredaktør for avdeling nord i Sunday Globe.» Allie valgte noe mindre problematisk: «Jeg kunne ikke stå og se på mens du slet helt alene.»

Med felles innsats tømte de bilen og bar blomstene inn gjennom en diskré sidedør. Allie merket seg straks det spartanske interiøret, typisk for Den skotske kirke, med trebenker, et enkelt alterbord og prekestol i lokal stein. Tønnehvelvet over galleriet var malt i en overraskende rosafarge med hvite buer som kontrast. På en av de bakerste benkene satt en ung gutt med bøyd hode.

«Uff», sa Allies nye venn. «Det må være guttungen som mistet moren og faren og broren.»

Allie visste godt hvem hun mente. Han hadde spilt bordtennis hjemme hos en kamerat. Da Pan Am flight 103 ble sprengt i luften over den lille skotske byen, ble åtte hus jevnet med jorden av vrakdelene fra terroraksjonen. I et av husene bodde guttens familie. Fire dager før jul.

Nå hadde hun en enda bedre introduksjon.

Før hun fikk sagt noe mer, braste to kraftige karer i mørk dress inn gjennom sidedøren. De virket stresset. Etter et kjapt blikk på blomsterhandleren satte de blikket i Allie, som ble avslørt av en svart regnkåpe og moteriktige sko. «Hvem er du?»

Allie smilte forsonende. Hun holdt hendene i været. «Jeg skal gå nå», sa hun.

Den yngste var kjappere enn han virket. Han tok tak i armen hennes. «Ikke så fort. Hva gjør du her?»

«Ikke noe skummelt. Jeg er journalist», sukket hun. «Jeg hadde akkurat kommet, og det så ut som om hun kunne trenge en håndsrekning.» Hun stakk den ledige hånden i lommen og tok opp pressekortet fra journalistforbundet. «Jeg skal gå hvis du bare …» Hun nikket mot det faste grepet om armen.

«Du har ikke noe her inne å gjøre», bjeffet han. «Eier du ikke skam? Det skal holdes minnegudstjeneste, ikke pressekonferanse.» Han slapp henne. «Ut til resten av parasittene.»

Allie presset fram et smil. Ikke vis at du blir skremt uansett om de hører til de snille eller de slemme. På vei ut nikket hun til blomsterhandleren, som ikke viste noen form for reaksjon.

Mens Allie var inne, hadde den forventede avsperringen kommet på plass rundt kirken. Det store politioppbudet var ingen overraskelse siden både statsministeren og USAs ambassadør skulle være til stede under minnegudstjenesten for de 270 ofrene for et antatt terrorangrep. Og det i tillegg til sju hundre sørgende fra nær og fjern.

Innenfor nok en avsperring så Allie presseområdet der en rekke reportere og fotografer var samlet. Ingenting å hente der. Det var onsdag, og minnegudstjenesten ville bli dekket gang på gang og i minste detalj av dagsavisenes utsendte journalister. Med litt flaks var hun tidlig ute og kunne skrive noe som holdt seg til søndag. Men det skadet ikke å se etter andre muligheter. Hun holdt seg på avstand og stilte seg sammen med den voksende folkemengden langs hovedgaten i regnet. Hun klarte å få utsikt til hovedporten, tok en paraply opp av vesken og slo den opp.

De sørgende begynte å komme, noen med en hvit nellik i knapphullet, andre med små buketter, mange oppløst i tårer. Allie kunne ikke forestille seg sjokket og sorgen. To uker etter katastrofen som hadde krevd 270 liv, kunne det knapt ha trengt gjennom muren av naturlig fortrengning. Hvis Rona hadde vært blant dem som døde så brått, tvilte Allie på om hun selv ville klart å stå oppreist, for ikke å snakke om å gå til kirken mens hele verden så på.

Men heldigvis var hun ikke blant de sørgende, selv om hun hadde trasket i de samme gatene den kvelden flyet gikk i oppløsning og spredte vrakdeler og menneskelevninger over byen og de omkringliggende engene og gjorde veier om til brennende elver. Allie hadde snublet i nagler, skåret seg i beinet på en taggete metallbit, hun hadde pustet inn ymse fryktelige brannlukter og pratet med innbyggere som knapt klarte å snakke sammenhengende. Hun hadde vært tett på, men hun hadde ikke krav på sorgen i dag. Medfølelse, medlidenhet, sinne, ja. Men ikke sorg.

Det gikk opp for Allie at det var første gang på to uker at det ikke duret i rotorblader i luften. Militærhelikoptrene som lette etter vrakdeler, var borte, antakelig av taktfullhet. Det var ingen trafikk på veiene heller. I stedet lå det en tung stillhet over gaten. Allie hadde aldri stått i en så taus folkemengde. Det var ingen samtaler rundt henne, ingen spekulasjoner om hvem som ville delta i gudstjenesten. Ikke engang fordømmelse av de antatte terroristene eller teorier om hvem som kunne stå bak. Kun den myke trommingen av regn mot paraplyer.

Først da offentlige personer dukket opp ved kirkeporten, hørte hun en lav mumling i mengden. Statsministeren og mannen hennes, opposisjonslederen, USAs ambassadør og diverse mer eller mindre kjente politikerfjes. Og hakk i hæl fulgte Wallace «Ace» Lockharts umiskjennelige proporsjoner. Nesten en meter og nitti båret av kraftige bein under en avdanket boksers store kropp. Aviseieren var godt polstret i en dobbeltspent svart frakk med astrakankrage. Øverst satt den obligatoriske homburghatten, som Allie mistenkte at han brukte kun fordi han syntes det fikk ham til å ligne på Churchill, særlig når han røykte en Cohiba Esplendidos samtidig.

Typisk Ace Lockhart. Trenge seg inn der han ikke hadde annet fore enn den bisarre formen for artisteri som var hans varemerke. Ace Lockhart, opphavet til alle hennes prøvelser for øyeblikket. Som om ikke dagen var tung nok, så kom bøddelen for å kappe av henne hodet.

Hun vurderte å snike seg vekk før de sørgende kom ut av kirken. Alt for å slippe å treffe sjefen to ganger på samme dag. Men før hun fant en glipe i folkemengden bak seg, vred han på hodet som om han merket det stygge blikket hun sendte ham. Blikkene møttes, og hun skjønte at det ikke var noen vits i å dra før ham. Hvis det var noe hun hadde lært av årene i riksavisenes testosteronfylte lokaler, var det at hun ikke måtte gi bøller vann på mølla.

Og Ace Lockhart hadde hun sett nok av på nært hold til å vite akkurat hvor stor bølle han kunne være. Allie hadde vært fornøyd med å lede avdelingen for undersøkende journalistikk i Sunday Globe, men etter at Rupert Murdoch hadde knust typografforbundene, kjøpte Lockhart Globe & Clarion-gruppen. Lockhart mente at undersøkende journalistikk var penger ut av vinduet – altfor mye tid mot altfor dårlig utbytte, sa han. For han telte bare utbytte i rene penger, ikke respekt eller moralsk innflytelse. Så avgjorde han at distriktskontoret i nord også var penger ut av vinduet. Lockhart sparket alle journalistene utenom Allie, to fotballreportere og en enkelt fotograf. Resten kunne frilansere ta seg av.

Han gjorde vondt verre ved å gi Allie den meningsløse stillingstittelen nyhetsredaktør, avdeling nord. Ikke en jævla dritt var hun sjef for. Frilansrøkter, en hund etter kontakter, på evig jakt etter overskrifter uten tid til å skrive de historiene hun levde og åndet for. Han hadde tatt fra henne den jobben hun møysommelig hadde arbeidet for, gitt henne et malurtbeger og forventet at hun reagerte med storsinnethet. For det han hadde gjort mot kollegaene hennes, var verre. Allie visste det, men likevel foraktet hun seg selv fordi hun godtok Lockharts onde spill. Beklager, omstrukturering.

Derfor slo hun opp kragen, krøket seg sammen mot kulden og var glad for fôret i de posete støvlettene. De var et frynsegode etter en moteartikkel samboeren hennes, Rona, hadde skrevet for magasinet She. Allie dro nytte av Ronas forakt for alt av skotøy (utenom turstøvler) med lavere hæl enn fem centimeter.

Ventingen var ikke dødtid. Ikke for Allie. Øynene hennes var opptatt med å betrakte folkemengdene, politiet, de andre journalistene. Ørene var også spisset og klare for å fange opp alt som kunne gi form og farge til det hun etter hvert skulle skrive til søndagsavisen. Eller som kunne bli et tips hun kunne videreformidle til en av frilanserne hun brukte nå i stedet for kollegaer. Hun var kanskje ikke undersøkende journalist lenger, men instinktene hun hadde dyrket fram i ti år, nektet å dø.

Det var umulig å unngå minnegudstjenesten, for salmesangen flakket i luften, utydelige bønner og opplesninger og minneord ble båret fra kirken og tv-sendingene som gikk direkte rundt dem. Presten snakket om viktigheten av å verdsette tilgivelse framfor hevn. Som om det fantes noen opplagte personer å hevne seg på, tenkte Allie.

Til sist gikk dørene opp, og de sørgende kom ut. Hoder bøyd i sorg eller mot regnet, og de svarte fargene gjorde dem nesten umulig å skille fra hverandre. Alle utenom Lockhart, som gikk bortover kirkestien med hodet høyt og gransket folkemengden med hevede, elegante øyenbryn. Da han kom ned til gaten, forlot han gruppen og gikk bort til Allie. Han bøyde seg over henne da han snakket, og den søtladne stemmen stemte dårlig overens med de kalde ordene. Som vanlig. «Burns.» En pause. «Sørg for at du inkluderer meg i det du skriver til søndagen. Det er et par Clarion-fotografer her, og de lar deg få noen bilder å velge i.» Deretter smilet, skjenket vel så mye til folkemengden rundt henne som til Allie. Det rykket i den ene hånden, som om han skulle til å vinke til dem, men kom på bedre tanker. Veldig ulikt ham.

Fire dager inn i det nye året, og Allie fyltes allerede av selvforakt fordi hun sto på pinne for Ace Lockharts uhyrlige ego. Ikke for første gang lurte hun på hvordan drømmene og ambisjonene hadde sunket så lavt.

2

Tonene fra Enyas Watermark ønsket Allie velkommen da hun åpnet inngangsdøren, tett etterfulgt av en hoppende glad Germaine, borderterrieren deres, med en hale som logret som en butt metronom. Allie bøyde seg og klødde hunden bak ørene, før hun gikk dit musikken kom fra. Det var bare onsdag, men da Allie kom inn på kjøkkenet etter dystre Lockerbie, var det like folksomt som under et middagsselskap en lørdagskveld. Restene fra ostefatet lå spredt over bordet, og Rona var festens midtpunkt og i ferd med å avslutte en anekdote Allie hadde hørt før, men satte pris på likevel. Lyset fikk den lilla silkeskjorten til å glitre og gi fortellingen ekstra dramatikk. Rundt henne satt tre av vennene deres, oppslukt og småhumrende allerede. En liten stund var det ingen som la merke til Allie mens hun sugde til seg stemningen i rommet. Vennene var noen av dem som hadde tatt imot dem med åpne armer da de flyttet hit fra Glasgow for fem–seks år siden. Venner som gjorde at de ikke følte seg like landflyktige.

Alix Thomas, rocketrommis og plateprodusent, lidenskapelig, oppfinnsom og stimulerende, med en krans av svarte, skinnende krøller etter faren fra Barbados og skarpe trekk og forbløffende grønne øyne fra moren fra Manchester, så avslappet ut i en Sergio Tacchini-inspirert treningsdress; Jess Jones, forskningskjemiker hos en legemiddelgigant, med en blond, blåøyd uskyld og engelsk rose-ynde som skjulte en nådeløs intelligens og et kynisk vidd som ikke skånte den som prøvde å avskrive henne, var kledd i sin faste uniform av hvit, stivet skjorte og dongeribukser; og Bill Mortensen, en privatetterforsker hvis lyse vikingutseende ikke kunne vært mindre noir, og hvis ekspertise innen datamaskiner var like stor som jakten på den rette kvinnen var endeløs, en jakt som antakelig ble hemmet av forkjærligheten for poloskjorter i primærfarger og skrukkete kakibukser. Vennene hadde dukket opp i livet til Allie og Rona hver for seg, og nå var det vanskelig å huske det ufrivillig begrensede miljøet i Glasgow. Der hadde det vært vanskelig nok å bli tilnærmet likebehandlet som kvinne, mens det å komme ut av skapet ville vært karrieremessig selvmord for begge journalistene.

De hadde klart å holde seg under lesberadaren i noen år mens de beholdt hver sin bolig, men tilbrakte nettene sammen hjemme hos den ene eller den andre. Men det ble for mye for Allie da desken ga henne i oppgave å skrive om en sosialarbeider som hadde overlatt sine fire barn til ektemannen, en lastebilsjåfør, slik at hun kunne flytte sammen med en annen kvinne. Til alt overmål en tidligere klient, noe som gjorde saken ekstra tabloid og saftig. Etter litt gravearbeid fant Allie ut at ektemannen hadde vært voldelig mot kona. Men da hun fortalte det til den assisterende nyhetsredaktøren, hadde han faktisk gnidd seg fornøyd i hendene. «Det er enda bedre, Allie. Den kalde hurpa lar ungene bli igjen hos en voldelig ektemann. Du er en knupp!»

Hun ble nødt til å skrive artikkelen, så hun hadde gjort den så tam hun kunne – kvinne tvunget til å forlate barna for å unnslippe voldelig ektemann – men det som havnet på trykk, var blitt forvandlet av korrekturen til en halvsides sensasjonslyst der homofobien ikke kunne måle seg med annet enn kvinnehatet.

Dermed hadde hun hatt følere ute etter en jobb i Manchester, en by med tabloide kallenavn som Gaychester, Gunchester og Madchester. Det tok ikke mer enn et par måneder før hun hørte at Sunday Globe ville utvide avdelingen for undersøkende journalistikk ved distriktskontoret i Nord-England. Det føltes som et mirakel – Allies drømmejobb i akkurat den byen hun ville bo i. Den eneste bekymringen var hva det ville bety for forholdet til Rona.

Hun burde visst bedre. Rona hadde reagert med et entusiastisk hurrarop, en brystbeinknusende klem og åpnet flasken med Lanson Black Label som de hadde spart på til de hadde noe å feire. «Manchester! Faen, så kult!» hadde hun sagt og skålt for Allie. «Featurereportasjer rundt hvert hjørne. Med mine kontakter får jeg det som plommen i egget.»

«Nå er jeg ikke med.»

«Frilansarbeid, Allie. Jeg kan slutte med kvinnesidene i Clarion og endelig skrive om alt det jeg liker. Mote, design, musikk, teater. Coronation Street.» Øynene strålte. «Nå er det opp og fram for oss, Allie.»

Og det så ut til å stemme. Allie solgte leiligheten, Rona leide ut det ombygde vognskjulet med veggmaleriet av Alasdair Gray, og så hadde de kjøpt huset i Chorltonville ved hjelp av et lån Allie fortsatt syntes var astronomisk. Men pengene strømmet inn, takket være høyere lønn for hennes del og Ronas tilsynelatende endeløse strøm av artikler. De hadde tatt streiftog innom byens homofile subkultur, nølende til å begynne med, men mer åpent da uroen ga seg og de fikk nye venner.

Nå betraktet Allie samboeren, oppglødd og selvsikker, med blondt hår som skinte i den skarpe kjøkkenbelysningen, og kjente den velkjente blandingen av stolthet og kjærlighet, fortsatt like sterk nesten ti år etter deres første kyss. «Men Chaz husket feil romnummer», sa Rona med dramatikk i stemmen. «I stedet for 354 sa han 345 til nattportieren. Og det var sånn, mine venner, jeg ble vekket klokken fire på natten av en naken fotograf på hotellrommet.» Og mens alle lo, reiste Rona seg og gikk bort for å slå armene om Allie. «Du er hjemme», hvisket hun og kysset henne ømt i munnviken. Hun halte Allie med seg bort til bordet, hvor Alix allerede var i gang med å skjenke et glass rødvin til henne.

«Hvordan var det?» spurte Jess mens Allie ristet av seg jakken og tok en stor slurk vin.

«Tungt. Det er som om jeg har svømt i andres sorg», sukket Allie. Hun fikk med seg Ronas bekymrede blikk. «Men alt ble gjort med stor verdighet.»

«Mangelen på høyrøstede krav om hevn har overrasket meg», sa Bill.

«Folk er nok i sjokk fremdeles. Så snart e-tjenesten slår fast hvem som står bak, kan du vedde på at det blir represalier.» Jess knep av en liten drueklase, la den på en tallerken sammen med noen havrekjeks og satte den foran Allie. «Spis», sa hun og skjøv osterestene bort til henne.

«Beklager, men vi spiste opp stroganoffen», sa Alix.

«Jeg er ikke så sulten.» Allie skar av en bit av smuldrete, hvit lancashire og et stykke camembert. «Som om ikke begravelsen var tung nok, måtte helsikes Ace Lockhart gjøre et poeng av å plage meg.»

«Hva mener du, Burns?» Alix lente seg fram med et bistert uttrykk. Alle hadde hørt historiene om Lockhart og hans tabloidkrig mot Rupert Murdoch. Vennskapet med Allie ga vennene følelsen av at de visste litt om den sagnomsuste skikkelsen som pressen elsket å hate. De foraktet ham, men de kunne ikke motstå ham; han var alltid godt nyhetsstoff.

Allie sukket. «Den vanlige egotrippen. Han fikk øye på meg på vei til kirken, så han tok kontakt etterpå og krevde at jeg tar med i reportasjen at han var til stede. Det er så irriterende. Han ødelegger karrieren min, men regner likevel med at jeg skal være med i fanklubben hans.»

«Han tror sikkert at han har skapt karrieren din, ikke ødelagt den», bemerket Jessica. «Han sa tross alt opp hele distriktskontoret utenom deg. Han synes sikkert at du står i takknemlighetsgjeld til ham.»

Rona åpnet en flaske til og fylte på til alle. «Hvis han skjenker deg en tanke overhodet. Sånne som oss er bare støv under vognhjulene hans.»

Allie skar en grimase. «Nok om Lockhart. Glem at jeg nevnte ham. Få meg i bedre humør. Noen må vel ha hatt en bedre dag enn jeg. Jess, hva har du holdt på med?»

«Det har faktisk vært en spennende uke, tro det eller ei. Gruppen min gjør seg klar til en klinisk studie av en kombinasjonsbehandling som skal hindre at hivpositive utvikler pneumocystose. Det er veldig spennende, for lungebetennelse kan være livstruende for aidspasienter. Og i dag hørte jeg dessuten at en av forskningsgruppene tror de kan være på sporet av en hivvaksine.»

«Det ville vært et stort gjennombrudd», sa Bill.

«Nemlig.» sa Jess. «Jeg vurderer å søke om å få være med i gruppen. Men den vil antakelig holde til ved forskningsanlegget vårt i Groningen, og jeg vet ikke om jeg har lyst til å flytte til Nederland.»

«Veldig flatt i Nederland», sa Rona. «Du ville savne fjellene.»

«Vel så viktig er det at jeg ville savne kvelder som denne.» Hun skar en grimase da filmmusikken til Ildvognene begynte å spille. «Men kanskje ikke bakgrunnsmusikken.»

Allie trakk på skuldrene. «Musak er greit i middagsselskaper. Men, Jess, vi flyttet, og det er det beste vi har gjort.»

«Nest beste, vel?» sa Rona med et lurt, lite smil. «Jess, du burde hoppe i det. Du kommer til å savne oss, og vi vil savne deg, men det går fly til Amsterdam hver dag, og vi ville komme på besøk. Og det er fullt av flotte lesber der ute.»

«For ikke å snakke om hvor spennende det ville være å delta i banebrytende forskning som kan forandre verden», sa Allie tørt.

«Og akkurat den biten må forandres, det skal gudene vite», sukket Alix. «Bill, husker du Matt Singleton?»

Bill trakk seg i skjegget. «Bassist? Var sammen med Trudge? Spilte dere ikke i Anarcho-Syndicalists i gamle dager?»

Jess flirte. «Fengende navn.»

Alix trakk på skuldrene. «Mer fengende enn låtene våre i hvert fall. Derav fortidsformen. I alle middelmådige band var Mattie alltid den beste musikeren, så da jeg åpnet platestudioet, tok jeg kontakt med ham. Det trengs jo alltid gode studiomusikere.» Hun tok en tobakkspung opp av lommen og begynte å rulle med erfarne fingre. «Jeg visste at han brukte heroin, men lenge virket det som om han satt i førersetet, ikke stoffet.» Hun smuldret litt marihuana over tobakken. «Men innimellom trumfer behov sunn fornuft, så han delte sprøyter med andre.» Hun sukket. Allie visste hva som kom. «Og smakk, der lå hivsmitten på lur.»

«En høy pris å betale for et øyeblikks toskeskap», sa Rona. De visste det, alle sammen, hivsmitte var en dødsdom. Det kom bare an på hvor lang tid det tok før man utviklet aids. Men enten det skjedde i krabbefart eller galopp, var sluttresultatet det samme.

«Ja. Så det jeg gjorde i dag, Allie, var å sørge litt. Jeg besøkte stakkars, gamle Mattie, som ikke er død ennå, men døden nær. Rett og slett med en fot i graven.» Hun tvang fram et smil som ikke nådde øynene, og så slikket hun på papiret og limte jointen kvikt sammen.

Allie dekket Alix’ ledige hånd med sin samtidig som Bill la armen om de magre skuldrene hennes. «For noe dritt», sa han.

Alix lo påtatt. «Ja, jeg aner ikke hvor jeg skal finne en god bassist.» Hun trakk til seg hånden og tente lighteren. Hun tok et magadrag av jointen og sendte den videre til Bill.

«Får han god pleie?» spurte Jess.

«Han er på avvenningsklinikken ute i Prestwich. De kaller det avvenning, men nå for tiden er det vel heller et lager for døende.» Alix ristet litt på seg. «Det var stygt av meg, unnskyld. De ansatte er flotte. Og de driver klinikker for pasienter som er hivpositive, men som ikke har fullt utviklet aids ennå. Hjelper dem med avrusning og å holde seg unna heroin.» Hun så på Allie. «Vet du hva som er pussig? På den avdelingen i Nord-Manchester er det femten sengeplasser, og over halvparten er fra din gjeng.»

«Fra min gjeng? Hva mener du?» spurte Allie oppriktig forvirret.

«Skotter. Det er ikke bare whisky dere eksporterer for tiden. Det er narkomane også.»