Elin Callesen

3

Drømmen om et annet liv

Smertelig begjær

Personregister

På Sørheim

Jenny | – | fattig kvinne, også kalt fru Sørheim (død)
Thea | – | Jennys datter
Knut | – | Jennys eldste sønn (forsvunnet/antatt død)
Jens | – | Jennys yngste sønn
Familien Jellerød
Paal-Martin | – | storbonde
Myrna-Marie | – | storbondens hustru (død)
Jostein | – | Paal-Martin og Myrna-Maries eldste sønn
Henrik | – | Paal Martin og Myrna-Maries yngste sønn (død)
Tjenerskapet på Jellerød
Rasmus | – | dreng
Larine | – | tjenestepike
Pernille | – | tjenestepike
August | – | gårdskar
Carl Taraldsen | – | husmann
Gunnhild | – | tjenestepike
Inga | – | tjenestepike
Thorbjørn | – | gårdsgutt
Familien Andersen
Iver | – | gårdbruker
Mathilde | – | Ivers kone
På Lensmannsgården
Kjetil | – | lensmann
Synnøve | – | lensmannens kone
Irmelin | – | lensmannsparets datter
Andre
Herr Præsteng | – | prest

Slik sluttet forrige bok:

Med en gang Thea så Jostein, skjedde det noe med henne. Hennes vordende svigerinne hadde tatt imot både henne og yttertøyet hennes med åpne armer og hadde akkurat fått hengt opp kåpen hennes da Jostein kom ut fra kjøkkenet. Thea måtte se to ganger. Var det Jostein? Han var jo blitt så voksen. Så mandig …

– God dag, Thea, sa han og rakte frem hånden. – Så hyggelig å se deg igjen.

– Takk det samme, fikk hun stotret frem og kjente at det faste håndtrykket hans rørte ved noe nede i magen hennes som hun ikke visste hva var.

– Og reisen gikk fint? spurte han høflig.

– Ja takk.

Hun merket at Paal Martin liksom pustet lettet ut. Han hadde nok engstet seg mer for møtet mellom dem enn han hadde villet være ved.

– Jostein, kan jeg be deg ta Thea med inn i stuen, hørte hun ham si. – Jeg må bare spenne fra hesten.

– Men det kan da jeg gjøre.

– Ellers takk, men nå har jeg jo yttertøy på, svarte Paal Martin. – Det tar bare et par minutter.

Det siste var liksom en slags forsikring til Thea om at hun ikke trengte å være nervøs, og før hun visste ordet av det, så geleidet Jostein henne inn i finstuen.

– Vær så god og sitt, begynte han og anviste henne en plass i sofaen.

– Takk, svarte Thea og prøvde å se alle andre steder enn akkurat på ham da hun sank ned på den samme plassen hvor hun hadde sittet i julen.

– Er det like mye snø i Kristiania som her? hørte hun ham spørre.

Thea skottet bort på ham der han satt på sofaen rett overfor henne, og møtte et gnistrende grønt blikk som liksom trakk henne til seg. Hun kjente hvordan det rislet søtt gjennom henne, en følelse hun aldri tidligere hadde kjent. – Ja … eller jeg mener … nei, stotret hun. – Jeg vet ikke.

Himmel og hav, tenkte hun forskrekket. Hva var det som var i ferd med å skje med henne?

– Unnskyld, det er visst bare bryllupsnerver, mumlet hun så og presset en hånd mot magen som forrådte henne slik. – Jeg mente egentlig å si at jeg tror det er det samme.

Under hele middagen satt hun og kjempet mot denne rare dragningen som hun følte mot sønnen til sin vordende ektemann. Hun ville jo ikke føle sånn. Hun måtte unngå å se på Jostein, men likevel forholde seg vennlig og høflig til ham. Og det var godt å kunne møte Paal Martins trygge blikk over bordet og kjenne den roen det var å få hvile blikket sitt i hans. Det hele ville sikkert gå seg til, tenkte hun og kjente at hun virkelig gledet seg til å få dele hverdagen sin med Paal Martin.

Kapittel 1

Kristiania 12. mars 1892

Likeså spør jeg Dem, Thea Lovise Sørheim: Vil De ha Paal Martin Jellerød, som hos Dem står, til Deres ektemake?

Thea så på Paal Martin, der han sto så staut ved siden av henne i finstasen med dobbeltspent sort jakke med sølvknapper og et blikk som gikk rett til hjertet på henne.

– Ja!

– Vil De elske og ære ham og bli trofast hos ham i gode og onde dager inntil døden skiller dere ad?

– Ja!

– Så gi hverandre hånden på det.

Jostein så hvor kjærlig de to oppe ved alteret betraktet hverandre da de ga hverandre hånden og presten la sin oppå. Det var ikke alt han hadde klart å få med seg fordi sønnene til denne fru Syversen var nokså urolige, men at de begge i hvert fall hadde svart ja, klart og tydelig, det hadde han fått med seg. Nå hørte han at presten ba dem gi hverandre ringene som tegn på deres troskapsløfte, og selv om han ikke kunne se at de gjorde det, så oppfattet han at det var det de drev med da Thea så opp på faren med et bønnfallende smil. Åpenbart hadde hun litt vanskeligheter med å få ringen på fingeren hans, tenkte Jostein og måtte innrømme at de var et flott par, aldersforskjellen til tross.

Kirkeklokkene klang fortsatt da Thea ble hjulpet opp i vognen av både Paal Martin og fru Andersen.

– Nå må du bare si ifra når du vil bytte, hørte hun lensmannen si til Jostein som hadde satt seg opp på kuskesetet. – Det er ikke meningen at du skal være kusk hele veien!

– Det gjør meg ingenting å være det, hørte hun Jostein svare. – Dessuten får jeg jo strukket på bena i Ski.

Thea hadde ikke sett Jostein siden den gangen hun hadde vært på Jellerød til middag. Paal Martin hadde vært inne hos henne et par ganger siden, og de hadde fått snakket med presten og avtalt alt rundt bryllupet. Hun hadde ønsket en enkel seremoni, og selv om Paal Martin gjerne ville ha gitt henne et bryllupsgilde som varte tre dager til ende, så forsto han henne også. Og siden det ikke kom på tale å la Præsteng vie dem, så ble det ordnet slik at vielsen skulle finne sted i Grønland kirke med lensmannen som Paal Martins forlover og fru Andersen som hennes. Paal Martin hadde spandert togbillett på fru Andersen dagen i forveien og hadde samtidig sendt søsteren sin ned som husmorvikar for barna hennes. Thea var ham evig takknemlig for hans omtanke og hvordan han hadde fått til alt, for det hadde unektelig vært betryggende å ha fru Andersen ved siden av seg på slagbenken om natten da bryllupsnervene for alvor meldte seg.

Hun kastet et blikk på ryggen til Jostein, i visshet om at mye av dette skyldtes ham, men det hadde hun naturligvis ikke kunnet fortelle fru Andersen. Himmel og hav, nå kjente hun det igjen! Denne søte rislingen gjennom kroppen når hun så på ham, enda det bare var den brede ryggen hans hun så nå. Hjertet hennes banket fortere, hun svelget og måtte tvinge seg til å se en annen vei. Akkurat da så hun matmor og guttene hennes forsvinne ut av syne rundt hjørnet på Grønlandsleiret, og så kjente hun plutselig en klump i halsen for det også, i tillegg til alt det andre.

Hun merket at hun fikk dyttet et lommetørkle inn i hånden og skottet opp på Paal Martin, som hadde satt seg ved siden av henne. – Jeg mener ikke å gråte, hvisket hun, – men det var så rart å se matmor forsvinne.

– Jeg forstår, mumlet han og la armen rundt henne. – Det er alltid noe vemodig når en epoke i livet er over og man står overfor noe ukjent, men jeg skal gjøre mitt beste for at du vil komme til å trives.

– Kjære deg, det vet jeg, smilte Thea opp til ham. – Du må bare bære litt over med meg.

Paal Martin fant hånden hennes og klemte den, og Thea ønsket inderlig at dette rare hun følte for Jostein ville forsvinne like fort som det hadde oppstått. Nå skulle hun ta fatt på livet med sin kjære Paal Martin, men først hadde de den lange veien hjem.

Det virket som Paal Martin kunne lese tankene hennes. – Vi er i hvert fall heldige med været, smilte han til henne. – Tenk om det hadde vært regn og slapseføre?

Thea nikket til ham idet lensmannen og fru Andersen tok plass på setet overfor dem. Nå var det heldigvis mindre å se av Jostein tenkte hun, nesten bare nakken og hatten. Og været var virkelig flott, kunne hun konstatere da Jostein smattet på hestene og vognen begynte å rulle. Himmelen var knallblå og vårsolen varmet, og veiene var ryddet for snø. Turen hjem ville kanskje bli lang, men hun tvilte på at hun kom til å fryse, og skulle det bli kjøligere, så lå det tykke skinnfeller baki vognen som de kunne pakke seg inn i. Dessuten skulle de spise middag på skysstasjonen i Ski, hvor Paal Martin, Jostein og lensmannen hadde byttet hester og overnattet da de kom frem i går kveld. Der sto de to hestene fra Jellerød og hvilte ut, og ventet på å frakte dem resten av veien hjem igjen.

Turen til Ski gikk forbausende fort. Det måtte være det gode selskapet hun befant seg i, tenkte Thea, for praten fløt lett, og flere ganger runget latteren.

– Ble du ikke i bryllupshumør selv? flirte lensmannen lurt og ga Jostein et lite puff i ryggen.

– Jeg er i bryllupshumør, svarte Jostein over skulderen, og Thea skimtet et dypt smilehull dukke opp på kinnet.

– Jo, men jeg tenkte nok mer på om det ikke fristet å stå for alteret selv? drev lensmannen på og ertet ham.

– Vi får se på det, mumlet Jostein før han så fremover igjen.

Thea forsøkte å roe ned de urolige hjerteslagene, men det var ikke lett, og enda verre var det da de stanset ved skysstasjonen og det var Jostein som kom opp på siden av vognen for å hjelpe henne ned. – Sløret mitt, mumlet hun og trakk hånden til seg. – Kanskje jeg burde hekte det av nå?

– Jeg tror du skal vente, svarte han. – Far har bestilt fotograf, så det skal visst tas noen bilder før vi drar videre.

– Du er så fin med sløret også, smilte fru Andersen og var straks behjelpelig med å ta hånd om det lange, hvite kniplingssløret. – Og den sorte kjolen ville ha gjort selv Askepott misunnelig!

Thea så at Jostein samtykket med et nikk før han fikk det travelt med å ta seg av hestene.

– Det er sånn at jentene mine alltid har sammenliknet Thea med Askepott, betrodde Mathilde Paal Martin da han kom for å by sin kone armen. – Og det siste de sa før jeg dro, var at forskjellen er bare at Thea ikke skulle få prinsen og halve kongeriket, men kongen selv!

Thea tenkte på fru Andersens bemerkning da hun flere timer senere sto oppe på soverommet på Jellerød. Hun husket da Paal Martin hadde kysset henne på munnen ute på kirketrappen. Hun hadde fått mange varme og faderlige klemmer av ham, og like mange kyss på kinnet og hånden, men det var første gangen han hadde kysset henne på munnen, og kysset bar bud om at hun hadde mer i vente. Hun kjente hvordan hjertet banket da han kom bort til henne nå.

– Skal jeg hjelpe deg med kjolen? spurte han vennlig.

– Jeg vet ikke, Paal Martin …

– Elskede Thea, mumlet han bare og trakk henne inntil seg.

De stod lenge og bare holdt rundt hverandre før Paal Martin begynte å kneppe opp de mange små knappene i bryststykket. – Du må ikke være redd meg, smilte han da han merket at hun nesten sluttet å puste.

Hun svarte med å riste på hodet, for hun var jo ikke redd ham heller. Det var bare det at det virket så rart om de skulle …

– Vil du heller vi bare skal prate, så kan vi godt det, mumlet han som om han hadde lest tankene hennes.

Thea følte seg plutselig så rådvill. Det var de gode samtalene som hadde ført dem sammen, og det var gjennom dem hun hadde opplevd den sterke tilhørigheten til ham. Han var så god og lett å prate med, enten han snakket, lyttet, spøkte eller var alvorlig. Men hun kunne ikke skuffe ham heller, tenkte hun, for uansett om han var aldri så mye til å stole på, så var han tross alt mann. Hennes mann.

Paal Martin forsto at Thea syntes dette var vanskelig, og det gjorde det litt vanskelig for ham selv også. – Vet du hva vi gjør, vi ligger og snakker litt under dynen, smilte han. – Og jeg skal nok la være å se på deg mens du kler av deg. Jeg har en bok liggende på nattbordet, jeg kan jo ligge og bla litt i den så lenge.

Thea nikket til ham og kunne ikke hjelpe for at hun brukte litt lang tid på å få av både kjolen, strømpebåndene og snørelivet. Hun fant frem nattserken som hun akkurat hadde lagt inn i skapet en halvtime tidligere da hun pakket ut de siste klærne, trakk den over hodet og listet seg bort til sengen og under dynen.

Det gikk noen sekunder, så snudde Paal Martin seg mot henne. – Jeg er glad for at vi valgte å feire bryllupet på denne måten, begynte han. – Det er godt å være uthvilt til gjestene kommer i morgen. Gruer du deg forresten til å møte dem?

Det var søstrene hans med menn og barn han hentydet til, for de skulle nemlig komme på middag. I og med at det ikke ble noe bryllupsgilde, var de blitt enige om at de heller skulle invitere de nærmeste i puljevis de neste søndagene fremover. Da ble det ikke så voldsomt for henne, og hun ville også bedre lære de forskjellige å kjenne på den måten.

Thea betraktet Paal Martin i lyset fra parafinlampen, som sto og brant på nattbordet hans. Hun husket at de allerede hadde satt opp datoene sammen, husket blant annet at familien Andersen skulle komme 3. april og lensmannsfamilien 10. april – for ikke å forglemme at Paal Martin fylte 50 år den 21. mai. Hun var klar over at hun like godt kunne venne seg til de mange selskapelighetene med det samme.

– Nei, hvisket hun så og strøk ham ømt på kinnet, for med ham ved sin side følte hun seg godt beskyttet. Dessuten hadde hun en fornemmelse av at søstrene hans måtte likne mye på ham når det gjaldt sinnelag. Det gjorde i hvert fall Ingeborg, og hun hadde jo bare vært hyggelig mot Thea.

De lå og snakket en god stund før Paal Martin blåste ut lampen og trakk henne inntil seg. Thea visste at det ikke kunne utsettes lenger, men det var veldig rart å kjenne at han begynte å stryke henne over kroppen på den måten. Det gikk ytterligere noen minutter, så kledde han av henne. Thea hadde bare lyst til å gjemme seg inntil ham, be ham hjelpe henne igjennom dette på mest mulig verdig måte, men det forble en taus bønn inne i hodet på henne.

Hun kjente en smerte da han trengte inn i henne. Hun skjønte at han forsøkte å være forsiktig, hørte at han mumlet noe om at det ikke var hans mening å gjøre henne vondt, men hun sa ingenting.

Det var først etterpå da han rullet ned fra henne og det bare var dynen som omsluttet kroppen hennes, at hun kunne puste lettet ut.

– Jeg elsker deg, Thea, sa han og tok hånden hennes.

– Og jeg elsker deg, Paal Martin, hvisket hun og mente det med et hjerte som atter banket normalt.

Men om Thea elsket Paal Martin aldri så mye, så klarte hun ikke å fortrenge de ulmende følelsene som Jostein hadde vekket i henne. Tvert imot, allerede ettermiddagen etter, mens de satt rundt kaffebordene inne i finstuen, så merket hun hvordan hun slet med følelsene når hun så bort på ham. Hun følte seg så tiltrukket av ham og kunne liksom ikke se seg mett på ham.

– Får tante Ragnhild se hendene dine? hørte hun sin nye svigerinne tøyse med ham der de satt overfor dem ved bordet.

– Gud, har dere fått ringer på? blandet den andre svigerinnen hennes, Borghild, seg tydelig engasjert fra et annet bord.

– Snakk om kvinnekakling! Jostein ristet på hodet, men Thea hørte varmen bak ordene og så hvordan smilehullene boret seg inn i kinnene på ham.

Hun følte seg som hensatt til en annen verden og registrerte at han hadde hvite, sterke tenner.

– Men dere har da vært sammen noen år nå? lød det fra Borghilds mann som satt på den andre siden av Paal Martin. – Hvor mange har det blitt etter hvert?

– Det holder jeg egentlig ikke styr på.

– Men spør dere Irmelin, smilte Paal Martin, – så har de vært kjærester offisielt i tre år den 8. juni!

– Er det så lenge? mumlet Jostein før han begynte å snakke om noe annet.