Pam Jenoff

Kodenavn Safir

Oversatt av Benedicta Windt-Val, MNO

Pam Jenoff

Kodenavn Safir

Oversatt av Benedicta Windt-Val, MNO

Til familien min. For alltid.

Kapittel 1

Micheline

Februar 1942

Micheline slapp den ulmende Gauloises-sigaretten ned på fortauet og knuste den med den høye hælen på den svarte skinnstøvelen. Så marsjerte hun over den mørke Paris-gaten, grep en mann hun aldri hadde sett før i jakkeslagene og skjøv ham bakover mot den avskallete veggen på stasjonen.

«Kyss meg!» kommanderte hun hviskende på engelsk i et bryskt tonefall.

Den korte piggsveisen til flygeren var totalt avslørende, til tross for de sivile franske klærne og luen. Han sto som lamslått, altfor overrumplet til å røre seg da Micheline la armene om halsen på ham og trakk ham ned mot seg. Den ufriske lukten av klærne hans var blandet med et snev av tobakk. Gatelykten lyste opp fortauet rundt dem og fanget inn omfavnelsen deres som en lyskaster. Micheline merket at mannens kropp reagerte mot hennes egen. Den marineblå alpeluen som dekket de røde krøllene hennes, vippet faretruende og holdt på å falle av.

Etter et øyeblikk trakk Micheline seg vekk og la munnen mot øret hans: «Hvis du ønsker å redde livet, må du bli med meg.» Uten å si mer begynte hun å gå bortover Rue des Récollets. Hun merket at han nølte i brøkdelen av et sekund, men så hørte hun lyden av de raske skrittene hans mot det islagte fortauet. Hun anstrengte seg for å høre om det var noen som fulgte etter dem, men våget ikke å se seg tilbake.

Hun satte ned farten så flygeren kunne ta henne igjen. Da han kom opp på siden av henne, stakk hun armen inn under hans, smøg seg tettere inn mot ham og la hodet mot skulderen hans. Alle som så dem, ville oppfatte dem som et stormforelsket par.

Micheline hadde fått øye på flygeren noen minutter tidligere, da han sto på fortauet utenfor Gare de l’Est, fem hundre meter fra det avtalte møtestedet, og så helt malplassert ut. Det var alltid slik med britene, de var så unge, knapt ferdige med skolen, og redde. Passeuren var en britisk jente ved navn Renee, og det var hun som skulle ha tatt hånd om flygeren. Instruksen hennes hadde vært enkel – hun skulle følge ham til Hotel Oud-Antwerpen, der en lokal kontakt skulle overta ham og holde ham skjult over natten. Men Renee hadde aldri dukket opp. Noe måtte ha gått galt, og hun hadde antagelig fått panikk og flyktet, og overlatt flygeren til skjebnen.

Hadde han blitt stående der utenfor stasjonen i ti minutter til, ville politiet ha plukket ham opp. Det hadde allerede stått en gendarm på hjørnet og holdt litt for grundig øye med engelskmannen. Kanskje det var det som hadde skremt Renee. Micheline var i Paris i et helt annet ærend, men hun hadde visst om den planlagte avhentingen av flygeren, og da hun så at han var strandet der ved stasjonen, forsto hun at hun måtte gripe inn. Problemet var at hun ikke hadde noen måte å få ham med seg på uten å vekke oppsikt, så derfor hadde hun tydd til omfavnelsen.

Det var ikke første gang hun hadde simulert lidenskap i nettverkets tjeneste. Safirlinjen, som var navnet det gikk under, hadde oppstått nesten umiddelbart etter at krigen brøt ut. De hadde kun ett eneste formål – å frakte nedskutte britiske flymannskaper fra den hollandske eller tyske grensen gjennom Belgia og det okkuperte Frankrike og videre til friheten i Spania. Dette var den vanskeligste etappen på ruten, å få flygerne gjennom Paris fra Gare de l’Est, der de ankom, til Gare d’Austerlitz, som var utgangspunkt for reisen videre sørover til ulike mål. Det tok som regel noen døgn å krysse Frankrike til Pyreneene, med bare ett eller to korte stopp for å hvile litt. Når linjen fungerte, var den fremragende. Men når den sviktet, var det en katastrofe. Det fantes ingen nye sjanser.

Da de var kommet flere kvartaler vekk fra stasjonen og var ute av syne for politimannen, trakk Micheline flygeren med seg inn i et portrom. Han så ut som han forventet at hun skulle kysse ham igjen. I stedet rettet hun på luen hans så den satt slik som franskmennene brukte det, i stedet for å avsløre at han var utlending. Forkledningen hans, som besto av velbrukte, gammelmodige bukser og en altfor stor skjorte, ville ikke narre noen. Og hvis ikke klærne røpet ham, ville i hvert fall de medtatte militærstøvlene hans gjøre det. Han ville uansett bli nødt til å ta dem av seg når han kom lenger sørover. Flyktningene bandt skoene sine rundt halsen og erstattet dem med alpargatas, de solide hampskoene som måtte til når de skulle krysse elven Bidasoa og komme seg inn i Spania.

«Hvor kommer du fra?» spurte Micheline. Hun mislikte sterkt å snakke høyt her, men før hun tok ham med til et av de sikre skjulestedene deres, måtte hun forsikre seg om at han virkelig var flysoldat, og ikke en tysk spion. Hvis linjen først ble infiltrert, selv om det bare skjedde én eneste gang, ville det spre seg som kreft i systemet, og hele nettverket ville smuldre opp.

Flygeren nølte – han var opplært til ikke å svare. «Ely i Cambridgeshire,» sa han omsider.

«Hvilken film er den mest populære i Storbritannia akkurat nå?»

Han tenkte seg om et øyeblikk. «49. breddegrad.»

«Bra. Hvilken type fly fløy du da du ble skutt ned? Hvor mange menn var om bord?»

«Halifax. Seks. Jeg vet ikke om noen av de andre klarte seg.» Stemmen hans skalv litt.

«Det gjør meg vondt å høre.» Det var en rekke andre spørsmål hun gjerne skulle ha stilt ham for å få bekreftet identiteten hans, men nå gjaldt det først og fremst å få ham i sikkerhet. «Kom igjen.»

Micheline begynte å gå igjen, fortere denne gangen, mens den velkjente bølgen av adrenalin skjøt gjennom henne. Hun hadde nettopp fylt treogtyve år, men enda så ung hun var, hadde hun raskt klatret til topps i nettverket. Nå for tiden var det sjelden hun selv var ute på redningsoppdrag, som regel overvåket hun operasjonene fra hovedkvarteret i Brussel. Men jobben var ustabil og skiftende, og av og til, når situasjonen krevde det og det ikke var andre tilgjengelige, måtte hun steppe inn. Hun hadde nesten glemt hvor godt hun trivdes ute i felten.

Mens kirkeklokkene i Sainte-Chapelle slo sine elleve slag, foretok Micheline en rekke mentale beregninger for å finne frem til den beste måten å få flygeren trygt gjennom natten på. De var allerede for sent ute til møtet med kontakten ved hotellet der han egentlig skulle ha ligget i skjul. Den franske hovedstaden var det farligste leddet i den kjeden som utgjorde fluktruten, men det var nesten umulig å komme utenom den ettersom så mange av toglinjene gikk gjennom Paris. Man kunne ikke bare slippe taket i en flysoldat på Gare de l’Est og forvente at han selv skulle ta seg helskinnet gjennom byen til stasjonene i sør, der togene til Lyon eller Marseille gikk fra. Nei, hver enkelt av dem måtte loses gjennom smug og bakgater av en som kjente byen ut og inn, som visste hvordan man kunne unngå sjekkpunktene og sikkerhetskontrollene, og som snakket flytende fransk i tilfelle de ble stanset og forhørt.

De nådde bredden av Seinen, og Micheline førte flygeren over Pont au Change og inn i de mørke sidegatene på Venstre bredd, mens hun hele tiden passet på at de holdt seg der hvor skyggene var dypest. Kaféene hadde nettopp stengt, og kelnerne var opptatt med å sette stolene opp på bordene og slukke stearinlysene, som nesten var nedbrent. Hun tvang seg til å holde et normalt tempo og ikke løpe. Den tettsittende kappen flagret muntert rundt leggene hennes. De som så henne, tenkte antagelig at hun var en av de mange studentene som vanket i Latinerkvarteret.

En halv time senere var de fremme i Rue de Babylone, der nettverket hadde et av skjulestedene sine. Micheline tok flygerens hånd og leide ham opp trappen til leiligheten, som egentlig bare besto av et enkelt rom med en madrass, en medtatt lenestol og en vask i det ene hjørnet. Han kom ikke til å oppholde seg mer enn høyst tolv timer i byen, akkurat tid nok til å hvile seg litt før han måtte videre.

Flygeren virket sterkt medtatt og litt forvirret da de kom inn. «Vi gikk ned umiddelbart etter at vi ble beskutt,» forklarte han. «De traff bensintanken.» Han snakket for mye, akkurat som alle de andre.

«Er du såret?»

«Nei. Men hva med de andre? Det er noen som leter etter dem også, ikke sant?»

Micheline nikket, men det var løgn. Nettverket hadde ikke ressurser til å dra tilbake og lete etter dem som var såret og antatt drept. Han åpnet munnen for å stille flere spørsmål, men hun la fingeren over leppene og ristet på hodet. Det var ikke trygt å si for mye noe sted, ikke engang her. Flygerens øyne videt seg ut. Det var ikke første gang hun registrerte hvor redde de unge soldatene var – noen av dem fikk panikkanfall eller ropte høyt i søvne. Mange av dem var ikke mer enn atten eller nitten år gamle, rene guttunger, og de befant seg mange tusen kilometer hjemmefra. Micheline var bare noen få år eldre enn dem, og det hendte hun lurte på hvorfor hun klarte å være sterk når de ikke gjorde det.

«Tøm lommene dine,» beordret hun. Det hadde skjedd litt for ofte at en velmenende brite hadde med seg en eller annen sentimental maskot hjemmefra som ville avsløre ham umiddelbart dersom han ble stoppet og utspurt.

Flygeren så seg om i rommet. Så snudde han seg mot henne med et håpefullt glimt i øynene, som om kysset ved stasjonen hadde vært ekte, og de kunne ta opp tråden her. «Var det så at du ville …?»

Micheline kvalte en latter. Hun burde kanskje ha blitt fornærmet over antydningen, men han virket så naiv at hun nesten syntes synd på ham. «Her.» Hun rotet i garderobeskapet etter noen andre klær. Så kastet hun plaggene bort til ham og nikket mot et skjermbrett som tilbød en smule privatliv i den borterste enden av rommet. «Kle på deg.»

Han beveget seg langsomt og klosset mot skjermbrettet. En trikk skranglet forbi på gaten nedenfor og fikk vindusrutene til å klirre.

Etter noen minutter kom han frem igjen, iført solide sko og en skjorte av den typen av vanlig bonde ville bruke – et antrekk som ville hjelpe ham videre gjennom det sørlige Frankrike til Pyreneene. Hun tok de gamle klærne fra ham. «Det er brød i skapet,» sa hun. «Hold deg vekk fra vinduene, og vær helt stille. Det kommer noen og henter deg før daggry. Den personen har nøkkel til leiligheten. Ikke lukk opp for noen.»

«Merci,» sa han prøvende. Sannsynligvis var dette det eneste franske ordet han kunne eller forsto.

«Bonne chance,» svarte hun – et ønske om hell og lykke.

Hun ventet ikke på svar, men forlot rommet med raske skritt mens hun håpet at han fortsatt ville være der i god behold når en ny passeur kom for å hente ham og ledsage ham på den neste etappen av den lange reisen hjemover. Det burde gå bra, så sant ikke det allerede hardt prøvede nettverket hennes var blitt rammet av enda flere katastrofer …

Kapittel 2

Hannah

Hannah kikket ut gjennom det knøttlille vinduet i lugaren på annen klasse. Lysene langs kystlinjen glitret i det fjerne, som en luftspeiling.

Nå var det mer enn to døgn siden MS Brittany hadde ankommet havnen i Havanna. Da skipet la til land, hadde passasjerene samlet seg ved landgangen, ivrige og forventningsfulle. Men etter hvert som timene gikk uten at de ble sluppet i land, ble de klamme og svette under mange lag med klær. Den kubanske luften var varm og fuktig selv nå i februar, og stanken som hadde fulgt dem hele veien, ble nesten uutholdelig. Folk satte seg på de tunge koffertene sine, og forvirringen kom til uttrykk på mange språk rundt Hannah før en lammende tretthet til slutt senket seg over forsamlingen og gjorde den taus.

«Forsinkelser med papirarbeidet,» påsto stewarden, men Hannah mistenkte at det var løgn. De ble sendt tilbake til lugarene sine med løfter om et godt måltid. Ingen hadde noen appetitt, det eneste de ønsket, var å komme seg av båten.

Hannah hadde ikke snakket mye med de andre passasjerene under den lange reisen. Men etter at de var blitt nektet å gå fra borde, merket hun at hun beveget seg nærmere grupper av mennesker og forsøkte å overhøre bruddstykker av samtaler som kanskje kunne inneholde informasjon. Hun ble forskrekket da hun oppdaget at ryktene gikk ut på at de ikke ville bli sluppet i land i Cuba i det hele tatt. Immigrasjonspapirene de hadde kjøpt, viste seg å være falske. Det var snakk om at de ville bli satt av i Miami i stedet. «De forente stater vil ta imot oss,» proklamerte en østerriksk kvinne med flere små barn, og hun virket helt skråsikker. Men Hannah var ikke på langt nær så overbevist. Frihet og likhet var et løfte som bare omfattet noen utvalgte, det visste hun av erfaring.

Hun la seg på den smale køyen i lugaren og lot minnene bære henne tilbake, slik de alltid gjorde i mørket, til den siste natten for mange måneder siden, da hun lå på det kalde gulvet i Isaacs koscher slakterforretning i Berlin. Forretningen hadde vært stengt i lang tid alt, og den natten hadde hun vært sikker på at hvert åndedrag hun tok, skulle bli hennes siste. Hun kunne fremdeles kjenne den skarpe smerten av glasskår som gnisset mot magen hennes. Ute i gatene i Scheunenviertel, den raserte jødiske bydelen, gikk nazistene berserk – voldelige SS-folk som terroriserte alle de gjenværende jødene de kom over. Hva skulle hindre dem i å gjøre det samme mot henne og det barnet hun bar? Hun hadde dukket innunder kjøttdisken i ren panikk.

Hannahs hjerte hamret der hun lå skjult i mørket. Sannheten var at hun og Isaac ikke bare var helt vanlige jøder – de var også medlemmer av motstandsbevegelsen. Hannah tegnet antifascistiske karikaturer under et pseudonym, og Isaac trykket dem i den undergrunnsavisen han distribuerte både i selve byen og i omegnen rundt. Hvis tyskerne fant trykkeripressen som var skjult bakerst i slakterbutikken, ville det medføre døden, ikke bare for Hannah og Isaac, men for alle som arbeidet sammen med dem.

Mennene nærmet seg døren til butikken, der en stripe gul maling ubestridelig markerte at dette var en jødisk forretning. Skyggene deres ruvet lange og truende innover gulvet. Hannah lot seg gli enda et lite stykke lenger inn under disken, selv om det var vanskelig med den runde magen. Hun holdt pusten og forsøkte å ligge helt, helt stille. «Stopp!» hørte hun Isaac kommandere, uten det minste snev av skjelving i stemmen. Han lød så bestemt at hun et øyeblikk nesten trodde de kom til å høre på ham. Han hadde valgt å gå ut fra skjulestedet sitt i skjærerrommet for å lede dem over i den motsatte enden av butikken, vekk fra henne, og vekk fra utstyret som var skjult i bakrommet.

Men selvfølgelig stoppet ikke det mennene. De brøytet seg inn gjennom døren og slo ham rett ned. Isaac jamret høylytt da han falt sammen på gulvet. Hannah hørte de dumpe, kvalmende lydene av spark og slag som haglet ned over ham. Et øyeblikk møtte hun blikket hans under disken. Hun følte en desperat trang til å stå frem for å forsvare ham, slik han hadde gjort for henne. Han flyttet blikket vekk og prøvde å tvinge henne ved hjelp av ren viljestyrke til å bli liggende helt stille, holde seg skjult og redde barnet deres og seg selv. Men det var uutholdelig å høre på skrikene hans. Blodet rant fra hodet hans og blandet seg med flekker fra slaktede dyr på gulvet.

Etter en liten stund ble Isaac stille. Mennene stormet gjennom butikken og løp rett forbi henne uten å se henne. Hun dekket hodet med hendene og presset seg enda lenger inn under disken mens hun ba. Hun hørte hvordan bord og hyller ble knust, og så fulgte et triumferende hyl da de oppdaget trykkeripressen. Papirene hennes lå der inne, og nå ville de oppdage at Maxim, pseudonymet hun brukte til karikaturene sine, hadde sin opprinnelse her. Hun holdt pusten mens de knuste pressen til pinneved, og ventet bare på at nazistene skulle oppdage henne og drepe henne også.

Men da de hadde herjet fra seg, forlot de butikken i trygg forvissning om at de hadde fullført jobben. Straks de var kommet ut på gaten igjen på jakt etter et nytt bytte, begynte Hannah å krabbe bortover mot Isaac, men med ett stivnet hun. En enslig nazibølle hadde blitt igjen i butikken uten at hun merket det, og nå rotet han igjennom disken på jakt etter kjøttbiter. En gulvplanke knaket idet hun krøp sammen. Nazisten snudde hodet i retning av henne, og hun ventet, mens hun holdt pusten i påvente av en uunngåelig avsløring. Men han var mer opptatt av plyndringsforsøket sitt, selv om butikken hadde vært stengt i flere måneder alt, så det var ingenting å finne.

Da han endelig ga opp og gikk sin vei, skyndte Hannah seg bort til Isaac i håp om at han fortsatt skulle være i live. Hun var klar over at han neppe kunne overleve en slik mishandling, men hun håpet at han ville bli hos henne i noen minutter til, så hun kunne røre ved ansiktet hans og hviske noen trøstende ord. Og hun fikk ønsket sitt oppfylt. Isaac var ved bevissthet, og hun la hodet helt ned mot hans da han hvisket frem de siste instruksene sine, det ene oppdraget han hadde å gi henne. «Kom deg vekk. Det er slutt for avisen, og det er ikke trygt for deg å bli her lenger. Redd deg selv og barnet vårt.» Nå kunne han ikke beskytte henne lenger.

«Det skal jeg gjøre. Det lover jeg deg.» Hun ønsket så inderlig at de kunne få bare litt mer tid sammen. Men øynene hans var allerede rettet mot himmelen. Hun kysset ham igjen. «Du reddet oss. Vi er reddet.» Det var viktig at han forsto at offeret hans hadde betydd noe. Ordene hennes ble hengende i luften over ham, ubesvart.

Hun så seg om i butikken og lurte på hva hun skulle gjøre nå. En plutselig, stikkende smerte skar gjennom magen hennes. Et øyeblikk var hun redd hun hadde fått veer, men det var altfor tidlig – barnet kunne umulig overleve. Selv om hun hadde kjent noen enkelte spede bevegelser der inne, var hun bare fem måneder på vei, og overhodet ikke i nærheten av et liv som kunne bestå utenfor kroppen hennes. Så kjente hun noe varmt mellom bena. Hun satt urørlig og forsøkte å tvinge det til å forsvinne, men stikkene gikk over i en brennende smerte, og den første lille blødningen ble til en flom. Hun mistet babyen, og det var ingenting hun kunne gjøre for å hindre det. Det løftet hun hadde gitt Isaac bare for noen minutter siden, var allerede brutt. Der og da virket det som om Isaacs død hadde vært forgjeves, for barnet var borte, og uten babyen og uten Isaac selv var livet hennes ingenting verdt.

Hannah forlot Berlin dagen etter, skjult baki en bil som skulle til Hamburg. Transporten var arrangert av en av de få gjenværende kontaktene hun hadde innenfor motstandsbevegelsen som ikke var blitt arrestert ennå. Hun måtte ut av Tyskland, men i første omgang hadde det vist seg umulig, og hun hadde holdt seg skjult i havnebyen i flere måneder, overbevist om at det kom til å ende med at hun ble oppdaget og arrestert. I flere uker etter at hun hadde mistet barnet, hadde hun slitt med feber og frostanfall som fikk henne til å engste seg for infeksjoner. Kroppen verket, og det samme gjorde hjertet hennes. Hun kunne ikke flykte fra minnene om den mannen hun hadde elsket. Og tapet av barnet var nesten enda mer smertefullt. Det knuste henne på en måte hun ikke kunne ha forestilt seg. Tidligere hadde hun holdt seg langt unna forpliktelser av typen ekteskap og barn. Men da hun traff Isaac, ble det helt umulig. Nå da drømmene lå i ruiner, så hun på løftene som en form for overmot: Hva hadde fått henne til å tro at hun fortjente den samme lykken som alle andre? Av natur var hun en ensom ulv, og nå kom hun til å fortsette å være det så lenge hun levde.

Ved hjelp av sitt gode navn og rykte som kunstner, kombinert med en tjeneste fra en gammel venn, klarte hun til slutt å sikre seg etterlengtede, dyrebare papirer og en plass om bord på Brittany, et skip som skulle seile til Cuba – et av de siste som var villige til å ta med jøder, ettersom Hitler nå hadde utstedt et forbud mot at de fikk emigrere. Derfra ville hun prøve å komme seg videre til Amerika. Men traumene fra den forferdelige natten fylte fortsatt en stor del av bevisstheten hennes.

En subbende lyd fra den andre enden av rommet rev henne ut av tankene. Hannah hadde bedt om å få en førsteklasses lugar for seg selv, og hun hadde råd til å betale for det også. Men noe slikt fantes rett og slett ikke om bord i den gamle holken. Derfor hadde hun vært nødt til å slå seg til ro med det nest beste, en liten suite som hun delte med to ugifte polske søstre fra Sopot, som skulle til søsteren sin i Den dominikanske republikk.

Men Hannah hadde større problemer enn reisefellene sine. Nå hadde de fått en offisiell beskjed om at ingen ville få lov til å forlate Brittany i Havanna. Skipet ville sette kursen tilbake til Europa neste dag. Passasjerene hadde reagert først med vantro, så med sinne. Papirene deres var i orden. Mange hadde brukt alle sparepengene sine på visa som lovet dem adgang. Men alt hadde vært svindel. Det fantes rett og slett ikke noe sted der skipet kunne sette i land en helt last med flyktninger.

«Hvor skal vi gjøre av oss?» hadde en eldre mann spurt. De var jøder, forfulgt av Det tyske riket. De kunne umulig vende tilbake til de landene de hadde flyktet fra, for der ventet det bare arrestasjoner og det som verre var. Antagelig ville de bli utsatt for enda mer grusomme represalier nå siden de hadde forsøkt å flykte.

Hannah fikk ikke sove, så hun gikk opp på dekk i stedet. De hadde vært ute på havet så lenge nå at hun knapt nok kjente den salte sjøluften lenger. Men nå var det eimen av brakkvann som fylte lungene hennes, tykk og kvelende. Hun presset seg inn mot relingen, som om det å lene seg fremover mot kysten på en eller annen måte kunne bringe henne inn dit. Hun følte seg omtrent som Moses – hun så det lovede land, men var ute av stand til å komme inn i det.

«Forsiktig,» sa en advarende stemme bak henne. Hannah snudde seg og så en av skipets offiserer, som åpenbart tok en runde på dekk. Gløden på sigaretten hans lyste opp i mørket. Hun ventet at han skulle gi henne en overhøvling fordi hun var ute, og følge henne tilbake til lugaren igjen. I stedet holdt han bare frem en pakke sigaretter og bød henne en. Hun vinket avvergende.

«Det er en helvetes røre,» sa han.

Hannah kunne nok engelsk til å forstå ordene, og hun skjønte at han siktet til den situasjonen passasjerene hadde havnet i.

«Hva tror du kommer til å skje nå?» spurte hun nølende.

Han trakk på skuldrene.

«Seiler vi til Amerika?»

Han ristet på hodet. «Nei. Roosevelt er for mye politiker til det.» Prisen for å redde et skip fullt av jøder var for høy, selv for presidenten i USA. «Men andre land vil nok slippe inn noen av passasjerene.»

Hun skakket spørrende på hodet.

«Belgia og Holland har gått med på å ta et visst antall hver.» Hjertet sank i brystet på Hannah. De ville altså havne tilbake i det okkuperte Europa. «De prioriterer dem som har en slektning som kan gå god for dem.» Frelsen ville med andre ord ikke komme i form av en kollektiv redning. Hvert enkelt individ måtte kjempe for seg selv og gjøre bruk av de eventuelle forbindelsene og ressursene de hadde til rådighet.

Lily, tenkte hun med ett. Hun hadde jo en kusine med store, milde, brune øyne, en kusine hun hadde vært nær knyttet til som ung. Det var bare noen måneders aldersforskjell mellom dem, så de hadde nesten følt seg som søstre når de tilbrakte barndommens sommerferier sammen i familiens hytte ved Østersjøen. Men da de var ti år gamle, flyttet Lilys familie til Belgia. En god stund hadde de holdt kontakten gjennom brevveksling, men etter hvert som de ble eldre, hadde de ikke vært like flinke lenger. Likevel følte Hannah seg trygg på at Lily ville hjelpe henne. Belgia var okkupert av nazistene, og det var neppe særlig mye tryggere for henne å oppholde seg der enn i Tyskland, men det var hennes eneste sjanse.

«Tror du at jeg kunne få lov til å sende et telegram?» spurte hun offiseren.

Han så tvilende på henne. «Radiosenderen er bare til offisiell bruk og til mannskapet, ma’am.»

«Kanskje du kunne sende det for meg, da.» Hannah forsøkte å komme på noe som kunne bidra til å overtale ham. En annen kvinne ville kanskje ha prøvd å flørte med ham, men det var en kunst hun aldri hadde behersket. Hun stakk hånden i lommen og strøk over de kontantene hun hadde igjen. Hun hadde spart omhyggelig på dem, og hun var enda mer motvillig til å skille seg av med dem nå, når hun ikke visste hva hun ville få bruk for når hun før eller senere ble satt i land et eller annet sted. Men hun hadde ikke noe valg.

Offiseren tok imot pengene og stakk dem i lommen. Så dro han frem en liten notisbok og en blyantstump. «Skriv ned det du vil si, og adressen, så skal jeg sørge for at det blir sendt. Fatt deg i korthet.»

Hannah nølte. Hun ønsket å se at han virkelig sendte meldingen, for å sikre seg at han holdt ord. Men hun var dessverre ikke i en stilling der hun kunne forhandle med ham. Hun tok notisboken og ble stående med blyanten i luften over den mens hun forsøkte å tenke ut hva hun skulle skrive til en kusine hun ikke hadde sett på over tyve år, og som nå med ett var blitt hennes beste og eneste håp.

Ankommer Belgia med MS Brittany. Kan du være så snill å hente meg? Din kusine, Hannah Martel.

Hun tok med etternavnet, som om Lily skulle ha glemt hvem hun var i løpet av årene som hadde gått. Hun følte at hun burde skrive noe mer, kanskje fortelle kusinen når og i hvilken havn skipet ville anløpe. Men det var så mye hun ikke visste – blant annet Lilys adresse, som lå igjen et sted mellom alle tingene hennes hjemme i Berlin. Men hun husket at mannen til Lily, Nik, var professor ved Universitair Ziekenhuis i Brussel – han hadde i hvert fall vært det før krigen – så hun adresserte telegrammet til ham ved sykehuset der, og håpet at det ville være nok.

Så ga hun notisboken tilbake til vakten. «Vær så snill å sende det så fort du kan.»

Han snudde ryggen til henne og gikk uten å svare på anmodningen.

Hannah sank sammen mot relingen på båten, rystet over den vendingen begivenhetene hadde tatt. Det siste hun ønsket, var å komme tilbake til Europa. Men akkurat nå hadde hun først og fremst behov for et trygt sted å gå i land, så hun kunne begynne forfra og prøve på nytt.

Neste morgen gled skipet ut fra havnen før daggry, som en elsker som lister seg ut uten å si adjø. Hannah ble liggende i sengen og hoppet over frokosten. Hun orket ikke tanken på å se kystlinjen forsvinne i det fjerne. Tro om Lily hadde fått telegrammet hennes? Og hvordan hadde hun i så fall reagert på det? Selv om telegrammet skulle ha kommet frem dit det skulle, var det lite sannsynlig at hun ville få noe svar mens hun var om bord her.

Hannahs indre var i opprør da skipet gynget seg ut i de grove bølgene, men det skyldtes ikke bare sjøsyke. Tenk om det ikke var noen der for å møte henne når hun kom til Belgia? Hun ville heller dø enn å bli sendt tilbake til Nazi-Tyskland. Hun sverget for seg selv på at hun ville kaste seg over bord og ned i Atlanteren før hun lot det skje. Retur var simpelthen ikke en mulighet.

Men selv midt i fortvilelsen øynet hun et lite glimt av håp. Hun så fremdeles for seg Lily som en ung pike med lange, svarte fletter, elegant og forfinet på en måte Hannah aldri hadde klart å leve opp til. Hannahs barndom hadde ikke vært enkel – faren drakk seg i hjel da hun var seksten, og moren, som aldri hadde klart å beskytte henne mot farens forfyllede raseriutbrudd, døde bare noen måneder senere. Lily hadde vært en livline for henne bokstavelig talt, den eneste vennen hun hadde. Under den siste tårevåte avskjeden da Lily og familien flyttet til Belgia, hadde de sverget på at de alltid ville bevare det nære forholdet og alltid stille opp for hverandre. Første halvdel av dette løftet var brutt. De hadde glidd fra hverandre og mistet kontakten. Men den andre halvdelen var fortsatt en uoppfylt profeti, og hun håpet at Lily husket den.

Hannah knep øynene igjen der hun lå og vugget opp og ned sammen med skipets bevegelser. Hvis hun hadde vært en religiøs kvinne, ville hun kanskje ha sendt opp noen bønner, men i stedet klamret hun seg til et desperat håp om at løftet deres hadde vært oppriktig ment, så hun kunne komme seg trygt i land i Belgia og begynne å lete etter en annen utvei.

Det var selve livet hennes som sto på spill her.

Kapittel 3

Lily

MS Brittany hadde allerede klappet til kai da Lily kom til havnen i Antwerpen. Det ville ikke ha vært lett å få øye på den slitne gamle skuta inne mellom den lange rekken av store, ruvende skip hvis det ikke hadde vært for de mange passasjerene som ventet på å komme i land. En skarp vind feide gjennom havnen og fikk Lily til å trekke kåpen tettere sammen rundt seg. Selv om februarluften ikke var så bitende kald som den kunne ha vært, varslet de mørke skyene at det lå et realt uvær og lurte ute i horisonten.

Da Lily så at kusinens skip allerede lå ved kai, satte hun opp farten. Hun snublet i en løs planke på kaien, og da hun grep etter rekkverket, skar en flis seg gjennom den tynne skinnhansken og videre inn i fingeren hennes. Hun løftet hånden til munnen og kvalte et utbrudd av smerte. Så trakk hun av seg hansken for å inspisere såret. Lily pleide å reagere med fatning i enhver situasjon, og hun var tilhenger av orden og metode, men nå var det som om alt gikk på skjeve, og det var uorden overalt.

Selvsagt var hun ikke for sent ute. Selv om skipet var kommet, ville det ta flere timer å sjekke hundrevis av passasjerer og få dem på land. Hun hadde vært innom havnekontoret og undertegnet et papir der hun bekreftet at hun ville ta imot kusinen, som hun ennå ikke hadde sett. Hver enkelt passasjer måtte kontrolleres, hadde kontoristen forklart henne med en viktig mine, for man måtte sikre seg at de virkelig hadde noen som gikk god for dem, og som ville gi dem et sted å bo i Belgia. Nå var det ikke annet å gjøre enn å vente.

Lily presset den elegante håndvesken og en liten gaveeske inn mot midjen på det pene, moteriktige skjørtet og kastet et blikk bakover mot silhuetten av Antwerpen. Hun gjenoppfrisket bekjentskapet med den lett skrånende, barokke og neoklassisistiske arkitekturen som preget byen – et hav av røde hustak brutt opp av det gotiske tårnet i Vår Frue kirke, som hevet seg opp over byen som et septer. Antwerpen var hennes barndoms by, og Lily hadde kanskje forventet å føle større glede og nostalgi ved gjensynet. Som jentunge hadde hun trasket endeløst rundt i de snodde gatene, fra diamantdistriktet, der farens butikk lå, til de gressbevokste stiene i Nachtegalen park. Hele byen forekom henne mindre nå, provinsiell i sammenligning med Brussel, på en måte hun ikke hadde lagt merke til som barn.

Nå var det ni år siden Lily hadde flyttet fra Antwerpen til Brussel for å gifte seg med Nik, som var mer enn ti år eldre enn henne. Hun hadde flyktet fra sorgen over tapet av moren, og fra smerten i et knust hjerte, sammen med den selvsamme doktoren som hadde behandlet morens sykdom, og hun hadde ikke vært tilbake i Antwerpen igjen før til farens begravelse for tre år siden. Hun hadde egentlig hatt planer om å besøke foreldrenes graver i den jødiske delen av kirkegården i Putte tidligere i dag, men tiden hadde løpt fra henne.

Lily tenkte med lengsel på hjemmet deres i Brussel, med den hyggelige hagen og den sene ettermiddagssolen som falt på skrå inn gjennom de smårutete vinduene. Georgi hadde sikkert skoletimer nå, og hun håpet at guvernanten Camille, som hadde blitt værende hos dem av ren lojalitet og kjærlighet til Georgi til tross for det tyske forbudet mot at jøder skulle ha hjelp i hjemmene, hadde kontrollert regnestykkene hans nøye. Etter at Belgia ble okkupert av tyskerne, var huset deres i enda høyere grad enn før blitt et tilfluktssted fra verden utenfor.

Hun husket den morgenen for nesten to år siden da Nik uventet kom hjem fra arbeidet, og det ellers så rolige ansiktet hans var grått og herjet.

«Er du syk, elskling?» hadde hun spurt. Det var ikke mer enn en times tid siden han hadde gått hjemmefra, og hun hadde ikke ventet ham tilbake før sent på ettermiddagen. «Har du mistet en pasient?»

Nik bare ristet på hodet.

«Er alt i orden?» spurte Lily.

«Nei, det er nok ikke det, er jeg redd.» Han kom bort og satte seg ved siden av henne, og la armen rundt henne på den måten som alltid hadde fått henne til å føle at verden var et trygt sted – i det minste inntil da. Han så ned på henne, og det alvorlige, blågrå blikket møtte hennes. «Tyskland har invadert Belgia.» Tyngden av ordene hans kom brasende nedover Lily da alt hun hadde regnet for å være umulig, plutselig ble til virkelighet.

«Den belgiske hæren vil da sikkert klare å stå imot!» Men de hadde jo sett Tyskland valse over Tsjekkoslovakia og Polen, så de visste at det lille landet deres ikke hadde noe å stille opp mot den tyske overmakten, det heller.

Atten dager. Så lang tid hadde det tatt før Belgia falt. Den ene dagen var landet nøytralt, den neste var det okkupert av Tyskland. Det hadde ikke skjedd så store forandringer i løpet av de første månedene etter invasjonen. Til å begynne med følte man okkupasjonen som en uvelkommen gjest i hjemmet sitt, en ulempe og et besvær som snart ville forsvinne igjen. Lily hadde håpet at det ikke ville bli til noe mer enn som så. Familien hennes hadde emigrert til Belgia etter den store krigen, og hun hadde ingen personlige erindringer om redslene under den første tyske okkupasjonen. Voldtekten av Belgia, kalte noen det. Hun så den i ansiktene hos dem som var gamle nok til å huske – frykten for at det var i ferd med å skje på nytt igjen. Men denne gangen kunne det vel ikke bli så ille, hadde Lily tenkt mer enn én gang. Ikke i moderne, siviliserte Brussel.

Til å begynne med skjedde forandringene så gradvis at man nesten ikke la merke til det. Skiltene i gatene og over forretningene fikk utelukkende tysk tekst. Så ble de jødiske forretningene ekspropriert. Nå var det portforbud og påbud om å levere inn radioer. Matmangelen ble verre for hver uke som gikk.

«Det er opprettet et register over jøder,» hadde Nik fortalt en dag da han kom hjem fra arbeidet. «Jeg har ført inn navnene våre der.»

«Kanskje vi burde ha diskutert det først,» bemerket Lily.

«Ja, jeg vet det. Jeg er lei for det. Men jeg ble bedt om å gjøre det, og så gjorde jeg det. Det var ikke slik at vi hadde noe valg.» Man har alltid et valg, tenkte Lily, men hun sa det ikke. Nik var imidlertid ikke den som brøt regler, og det var ikke hun heller, i det minste ikke etter at hun hadde giftet seg med ham. Men uansett var det for sent nå. De var offisielt registrert, og det var umulig å unngå å bli oppdaget. Et merke som ikke kunne slettes. Hver av dem hadde et identitetskort merket Juif-Jood. Hun var ikke blitt bedt om å vise det frem ennå, men hun kjente det som om det var i ferd med å brenne et hull i vesken hennes.

Så en dag kom Nik tidlig hjem fra universitetet, akkurat som den dagen tyskerne hadde invadert Belgia. «Jeg har fått sparken,» sa han med en stemme som var forferdet, nesten forlegen. Det var en skramme under øyet hans som ikke hadde vært der da han gikk hjemmefra om morgenen.

Lily var helt knust. «Det er ikke mulig.» Nik var en av det mest respekterte legene i byen – han hadde høstet anerkjennelse fra universitetet år etter år for den medisinske forskningen sin, for ikke å snakke om det kliniske arbeidet med pasientene. «De forguder deg. De ville aldri gi slipp på deg.»

«Ikke bare jeg. Alle jødene.» Å være jødisk i det overveiende katolske, men tolerante Belgia hadde aldri vært noe problem. Nå var det blitt en belastning som gjorde fremtiden usikker for dem.

Havet av passasjerer på skipsdekket begynte å bevege seg sakte i retning av landgangen, omtrent som tidevannet på vei inn. Tyske soldater flankerte kaien og fingransket de nyankomne. De fleste av passasjerene beveget seg langsomt og slet litt med å sette føttene på fast grunn etter alle ukene til sjøs. Lily betraktet en kvinne som strevde med å holde styr på tre barn, og lurte på hvor kvinnens ektemann var, og hvorfor hun var alene. Fra avisene visste Lily at det var over en måned siden skipet var blitt fylt opp med tyskere og polakker og andre østeuropeere og hadde lagt ut fra Hamburg. Passasjerene var blitt avvist av Cuba, der de var blitt lovet innreise, og deretter hadde de oppholdt seg ute på havet mens USA og andre land etter tur nektet å slippe dem inn.

De av passasjerene som ikke hadde tillatelse til å gå i land i Belgia, sto og hang langs relingen på skipet som fortvilte tilskuere. Av de mange hundre passasjerene på skipet var det bare i underkant av femti som fikk bli i Belgia. Resten skulle fordeles mellom ulike land som hadde gått med på å ta imot dem – noen skulle til Holland, andre til England. Det var fornuftig, resonnerte Lily – ikke noe enkelt land kunne forventes å ta imot så mange. Men likevel kunne hun ikke la være å føle medlidenhet med dem som ennå ikke hadde nådd sitt endelige mål, og som fortsatt hadde mange hundre kilometers reise foran seg. Hun kunne ikke forestille seg hva disse arme sjelene hadde vært igjennom, eller hvordan det var å miste alt og alle man noen gang hadde vært glad i.

Telegrammet fra Hannah, som var blitt videresendt til Nik fra det tidligere kontoret hans på universitetet, hadde vært svært kort – det inneholdt bare navnet på skipet hennes og opplysningen om at hun kom. Ikke noen forklaring på hvorfor. Ankommer Belgia med MS Brittany. Kan du være så snill å hente meg? Det var ordene være så snill som hadde truffet henne. Kusinen hadde alltid vært brysk og kontant. Fryktløs. Nå lød hun desperat. Meldingen inneholdt ikke noen ankomstdato heller, så Lily hadde selv måttet ringe til havnen for å forhøre seg om når skipet ville anløpe.

Hannah kom til syne øverst på landgangen. Hun var omtrent jevngammel med Lily, rundt tredve år. Selv om det bare var noen få måneder som skilte dem, hadde Hannah alltid virket mer moden enn henne, og Lily misunte henne den modige, selvsikre holdningen. Slik hun tenkte på Hannah, hadde hun alltid vært spektakulær og kosmopolitisk. Men nå virket det som om hun var ille til mote. Øynene var oppsperret og flakket hit og dit som hos et jaget dyr. Lily ble overveldet av en plutselig trang til å beskytte henne.

Lily og Hannahs fedre var brødre, og i mange år hadde de to jentene, som begge var enebarn, vært like tette som søsken, de også. De hadde møttes hver sommer ved Østersjøen, i nærheten av Gdansk – Hannah og foreldrene hennes kom fra Berlin, Lily og familien hennes fra det sørlige Polen. Mens de voksne drakk og solte seg, var Lily og Hannah fri til å farte rundt på eventyr mens de delte historier og drømmer. I en verden hvor småjenter sjelden ble lagt merke til, hadde hun og Hannah sett, virkelig sett, hverandre. De fantaserte om å reise sammen mens Hannah malte og Lily skrev. Hannah var virkelig blitt kunstmaler, men hvor var det blitt av hennes egen drøm? undret Lily nå.

Foreldrene til Lily hadde reist fra Polen da hun var ti år, etter at en kollega hadde invitert faren til å gå inn i diamantforretningen hans i Antwerpen. Han hadde gjort det godt der og skapt et liv for Lily og moren hennes. Selv om de to familiene hadde hatt de beste intensjoner om å holde tett kontakt, hadde den geografiske avstanden og kravene fra farens forretning hindret dem i å møtes i sommerferiene slik som før. Lily hadde ikke sett Hannah etter at de flyttet, og brevvekslingen mellom dem hadde ebbet ut. Som hun nå sto og ventet på kusinen, følte hun en underlig blanding av forventning og uro. Hun gledet seg til å se igjen Hannah etter alle disse årene. Men ville hun være den samme etter så lang tid? Var det i det hele tatt mulig?

Hannah stanset midt i strømmen av mennesker og ble stående og se seg usikkert rundt. Lily vinket for å fange oppmerksomheten hennes, men med ett syntes hun at bevegelsen virket tåpelig på en måte. Hannah nikket. Lily hadde ventet seg noe mer – et vink tilbake, kanskje, eller et smil. Hannah begynte å bevege seg langsomt i retning av henne. Lily hadde husket kusinen som vakker, men nå virket elegant mer passende. Hun hadde fortsatt de samme høye kinnbena, men ansiktstrekkene hennes var fremtredende på en måte som ikke fremsto som spesielt feminin.

Lily hadde lyst til å ta imot kusinen med en klem, men det var noe som stoppet henne. «Willkommen,» sa hun på tysk, for hun gikk ut fra at det var dette språket Hannah ville føle seg mest fortrolig med. De utvekslet kinnkyss, og Lily merket at Hannahs hud var tørr som papir. De kastanjefargede krøllene, som en gang hadde vært skinnende blanke, hang nå glansløst rett ned, og det var enkelte grå hår innimellom de rødbrune. Kjolen var moderne, ikke eldre enn fjorårets fasong. Hvis den ikke hadde vært støvet og krøllet etter reisen, kunne hun fint ha gått rundt i Brussels gater med den. Men da Lily kastet et blikk ned på kusinens sko, som var enkle og bondske i stilen, ble hun virvlet tilbake til en spartansk barndom med et hus uten innlagt toalett og et primitivt levesett som hun hadde gjort sitt beste for å fortrenge. Nå kom alt tilbake til henne og trengte seg inn i den svært behagelige tilværelsen hun hadde skapt seg, på en høyst ubehagelig måte.

«Takk for at du kom og møtte meg,» svarte Hannah på flytende fransk. Selvfølgelig. Fra de få brevene de hadde utvekslet i årenes løp, visste Lily at Hannah hadde bodd mange steder rundt omkring i Europa. Hun hadde studert kunst ved Sorbonne for å utvikle seg til en suksessrik maler, og hun snakket flere språk. På sett og vis var hun minst like sofistikert som Lily selv, kanskje til og med mer.

Men Hannahs stemme var uten varme nå, og blikket var tomt. Det var reisen, avgjorde Lily spontant. Hannah hadde duppet rundt som en kork om bord i Brittany i mange uker. Lily kunne ikke forestille seg hvordan det måtte være å forlate alt man eide og hadde, slik kusinen hadde gjort, for deretter å bli tvunget til å vende tilbake til utgangspunktet. «Hvordan er det med deg?» spurte Lily. Ordene virket så utilstrekkelige som uttrykk for den bekymringen hun følte. «Reisen din ble jo forferdelig lang.»

Hannah nikket.

«Jeg har med disse til deg.» Lily holdt frem esken, som var innpakket i brunt papir. Det var den beste konfekten som var å oppdrive i hele Belgia, fra sjokoladebutikken i Galeries Royales Saint-Hubert. Lilys tenner hadde løpt i vann mens hun bar rundt på de lekre søtsakene uten å kunne røre dem. Men nå fremsto gaven med ett som upassende, nærmest tåpelig.

«Takk.» Hannah tok esken, men hun åpnet den ikke for å smake eller by på en bit. I stedet stakk hun den i vesken for å gjemme den til senere.

Det var så mange spørsmål Lily gjerne ville stille Hannah, ikke bare om den mislykkede reisen til Amerika, men om årene imellom og alt som hadde skjedd siden hun så henne sist. Men dette var ikke det rette tidspunktet. «Er du sulten?» forhørte hun seg i stedet. «Vi kan spise litt før vi begynner på hjemturen, hvis du har lyst.»

Hannah kastet et fryktsomt blikk på de tyske soldatene. «Helst vil jeg bare vekk herfra.»

«Selvfølgelig,» nikket Lily. «La oss få tak i bagasjen din, og så drar vi.»

Hannah pekte ned på den lille ryggsekken hun bar på. «Dette er alt jeg har.»

Lily så ned på den lille vesken. Hvordan var det mulig å klare seg ute på havet i så mange uker med nesten ingenting? Hun lurte på om det var alt kusinen hadde tatt med seg fra Tyskland, eller om hun hadde mistet bagasjen sin eller blitt frastjålet den under reisen.

Instinktivt løftet hun hånden opp til halsen og rørte ved sitt eget silketørkle, som var av beste kvalitet. Vanligvis gledet hun seg over følelsen av stoffet mot fingrene, men nå hadde hun dårlig samvittighet over at hun hadde så mye mer enn kusinen og alle de andre som kom i land fra skipet. Omfanget av det Hannah hadde vært igjennom, begynte å demre for henne. Det var en sårbarhet over Hannah som Lily aldri hadde sett før, og med ett følte hun seg som den eldste og sterkeste av de to. «Ikke tenk på det,» sa hun og la en beskyttende arm rundt Hannah. «Vi kan skaffe deg alt du trenger når vi kommer til Brussel.» Det så ut som Hannahs ansikt lysnet.

«Jeg har innredet et atelier til deg oppe i fjerde etasje av huset,» fortsatte Lily. Hun merket selv at ordene kom for fort nå, slik de ofte gjorde når hun var nervøs. Hun ville at kusinen skulle være glad for at hun hadde bestemt seg for å bo hos henne. «Det er ikke så stort, men det har en god utsikt når du skal male.»

Lyset forsvant fra Hannahs øyne like raskt som det hadde dukket opp. «Jeg maler ikke lenger.»

Hannah hadde vært en begavet kunstner. Lilys tidligste erindring om kusinen var at hun hadde flekkede fingre og en malerpensel i hånden. Det var faktisk vanskelig å forestille seg henne uten pensel. Hva kunne ha skjedd som hadde fått henne til å holde opp med å gjøre noe som betydde så mye for henne? Lily forsto at hun hadde mye å lære om kusinen.

«Og jeg tror ikke jeg kommer til å bli der så lenge,» tilføyde Hannah. «Jeg er svært takknemlig for at du tar imot meg, men jeg har fremdeles behov for å komme meg ut av Europa så fort som mulig.» Det var en illevarslende undertone i Hannahs stemme. Hadde hun forsøkt å emigrere fordi hun var jødisk, eller lå det noe annet og mer bak? Lily bestemte seg for å spørre henne om dette så fort de kom hjem.

«Jeg skjønner,» sa hun bare. Kusinen var ikke her av egen fri vilje, og hun kom til å dra videre så snart hun fikk muligheten. «Uansett er jeg glad for å se deg. Du er trygg her i Belgia.» Hannah så ut som hun hadde lyst til å protestere, men hun lot det være. «Det er altfor lenge siden sist.» Lily klemte kusinen tettere inntil seg.

«Ja. Ja, det er det.» Hannah slappet av i omfavnelsen, og et lite smil flakket over ansiktet hennes. Akkurat da så hun ut som den kusinen Lily husket fra barndommen – hun som hadde lært henne å klatre i trær og svømme i elven.

Det gikk opp for Lily at det ville være godt for henne å ha Hannah her. Selv om hun beveget seg lett og ledig i byens øverste sosiale kretser, hadde hun ingen hun kunne kalle en nær venn. Nik var kjærlig og omtenksom på så mange små måter, men han var travelt opptatt av arbeidet sitt. For det meste var det bare henne og Georgi, og nå som han ble større, var han mer opptatt av verden rundt dem enn av moren sin. Hannah ville bli godt selskap for henne. Hun var ikke bare kusinen hennes, hun var venninnen hennes også.

«Å, Hannah!» utbrøt Lily. «Jeg er så glad du er her!» Denne gangen ga hun kusinen en ordentlig klem, uten å holde seg tilbake. Hannah hadde vært igjennom så mye på denne reisen, og det var opp til Lily å hjelpe henne og få henne til å føle seg hjemme. Hannah slo armene rundt Lily og gjengjeldte klemmen uten å si noe. De kom til å få det fantastisk fint sammen, akkurat som før i tiden.

«Kom, så går vi ut til bilen.» Lily tok hånden hennes, og så begynte de på den lange veien hjem, akkurat idet de første regndråpene begynte å falle.