Ali Hazelwood

Kjærlighet på hjernen

Oversatt av Stine Langtangen

Til gremlinsene mine.

Kapittel 1

HABENULA: SKUFFELSE

DETTE ER MITT absolutte favorittfaktum i hele verden: Doktor Marie Skłodowska-Curie valgte å gifte seg i en laboratoriefrakk.

Det er faktisk en ganske morsom historie: En forskerkollega presenterte henne for Pierre Curie. De innrømte under tvil at de hadde lest den andres forskningspapirer og flørtet over kolber fulle av flytende uran, og han fridde innen ett år. Men Marie skulle egentlig bare være i Frankrike for å studere, og takket derfor motvillig nei og reiste hjem til Polen.

Men så.

Legg til Universitetet i Kraków, skurken og uplanlagt Amor i denne historien, som nektet Marie en fakultetsstilling fordi hun var kvinne (veldig bra, UiK). Skittent spill, absolutt, men fordelen var at Marie da ble drevet inn i Pierres varme, fremdeles ikke-radioaktive armer. Disse vakre nerdene giftet seg i 1895, og Marie, som ikke akkurat tjente så mye den gangen, kjøpte en bryllupskjole som var behagelig nok til at hun kunne bruke den i laboratoriet til hverdags. Jenta vår var rett og slett bare fornuftig av seg.

Historien blir selvsagt mye mindre stilig hvis man spoler ti år frem i tid, til da Pierre blir påkjørt og drept av en hest med vogn og etterlater Marie alene med to døtre. Zoom inn på 1906, og det er der du finner sakens kjerne: Det er ikke lurt å regne med at folk blir værende hos deg. På et eller annet vis pleier folk å forsvinne. Kanskje de sklir i en regnvåt Rue Dauphine og får hodet knust av en hestevogn. Kanskje de blir kidnappet av romvesener og forsvinner i rommet. Eller kanskje de har sex med bestevenninnen din seks måneder før bryllupet, slik at du blir tvunget til å avlyse bryllupet og miste alle pengene du allerede har betalt i depositum.

Det finnes egentlig ingen grenser.

Man kan kanskje si at UiK bare var en liten skurk. Misforstå meg rett: Jeg elsker å se for meg doktor Curie der hun svinger seg på vei til Kraków som den reneste Pretty Woman, kledd i brudekjolen/labfrakken mens hun viser frem sine to skinnende nobelprismedaljer og roper: «Stort mistak. Stort. Enormt.» Men den virkelige skurken, den som fikk Marie til å gråte og ligge og stirre i taket om natten, er sorg. Tapet. Den iboende sannheten om menneskelige forhold. Det er kjærlighet som er den ekte skurken: en ustabil isotop, hele tiden i spontan nukleær nedbryting.

Og den blir aldri straffet.

Vet du hva som derimot er stabilt? Det som aldri noensinne sviktet Marie Curie? Nysgjerrigheten hennes. Oppdagelsene hennes. Det hun fikk til.

Vitenskap. Det er vitenskap jeg snakker om.

Og det er grunnen til at da NASA legger merke til meg – meg! Bee Königswasser! – at jeg har blitt valgt ut til å lede BLINK, et av de mest prestisjefylte nevrotekniske prosjektene deres, hyler jeg høyt. Jeg hyler høyt og lykkelig inne på det bitte lille kontoret mitt uten vindu på Bethesda Campus på Institutt for Nasjonal Helse. Jeg hyler ved tanken på den fantastiske ytelsesøkende teknologien jeg skal få lov til å bygge opp for selveste NASA-astronautene, men så husker jeg at veggene er like tynne som toalettpapir, og at kontornaboen til venstre tidligere sendte inn en klage på meg fordi jeg lyttet til kvinnelig rock fra nittitallet uten øretelefoner. Derfor presser jeg hånden mot munnen, biter i den og hopper opp og ned så stille som mulig mens jeg jubler av glede inni meg.

Jeg føler meg slik doktor Curie må ha følt seg da hun omsider fikk lov til å begynne ved Universitetet i Paris sent i 1891: som om en verden av (fortrinnsvis ikke-radioaktive) vitenskapelige oppdagelser endelig er innenfor rekkevidde. Dette er uten tvil den største dagen i mitt liv, og den blir begynnelsen på en helg full av feiring. Jeg nevner høydepunktene:

• Jeg forteller nyheten til de tre favorittkollegaene mine, og vi går ut på den faste baren vår, drikker flere runder med lemon drop mens vi bytter på gjøre morsomme etterlikninger av den gangen Trevor, den stygge, middelaldrende sjefen vår, fortalte oss at vi ikke måtte forelske oss i ham. (Akademikere, spesielt menn, har en tendens til å lide av mange vrangforestillinger – bortsett fra Pierre Curie, selvsagt. Pierre ville aldri sagt noe slikt.)

• Jeg farger håret lilla i stedet for rosa. (Jeg må gjøre det hjemme, for juniorakademikere har ikke råd til å gå til en frisørsalong; og dusjen min ender opp med å se ut som en blanding av sukkerspinn og et enhjørningsslakteri etterpå, men etter vaskebjørnuhellet – som du, tro du meg, ikke vil høre om – kommer jeg uansett ikke til å få tilbake depositumet mitt.)

• Jeg drar til Victoria’s Secret og kjøper et lekkert, grønt undertøyssett, og tillater meg ikke å få dårlig samvittighet for kjøpet (til tross for at det er mange år siden noen har sett meg uten klær, og ingen antakeligvis kommer til å se meg uten klær de kommende mange årene heller).

• Jeg laster ned fra-sofa-til-maraton-programmet jeg har hatt planer om å begynne med, og tar den første løpeturen. (Deretter halter jeg hjem igjen mens jeg forbanner de altfor høye ambisjonene mine og nedjusterer til fra-sofa-til-5 km-programmet. Jeg kan ikke tro at noen faktisk trener hver eneste dag.)

• Jeg lager godbiter til Finneas, min eldre nabos like gamle katt, som ofte kommer på besøk til meg for en ekstra middag. (Han klorer i stykker mine favoritt-Converse-sko som takk. Doktor Curie, med all den visdommen hun rommet, var sikkert et hundemenneske.)

Kort oppsummert koser jeg meg intenst. Jeg blir ikke engang lei meg da mandagen kommer. Det er det samme som alltid – eksperimenter, labmøter, frosne ferdigretter til middag som skylles ned med LaCroix, mens jeg sitter ved skrivebordet og taster inn data – men nå som jeg har BLINK innenfor rekkevidde, føles selv det gamle nytt og spennende.

Hvis jeg skal være helt ærlig, har jeg vært forferdelig bekymret. Etter å ha fått avslag på fire søknader om forskningsmidler på under seks måneder begynte jeg å tro at karrieren min var på hell – om ikke over. Jeg tok til å skjelve og svette i hendene hver gang Trevor ba meg om å komme inn på kontoret hans fordi jeg var sikker på at han ville fortelle meg at årskontrakten min ikke ville bli fornyet. De to siste årene etter at jeg ble ferdig med doktorgraden, har ikke vært så veldig morsomme.

Men nå blir det annerledes. Det å få kontrakt hos NASA er et stort steg fremover i karrieren. Jeg har tross alt blitt valgt ut fremfor gullgutter som Josh Martin, Hank Malik og til og med Jan Vanderberg, den fæle fyren som baksnakker arbeidet mitt som om livet hans avhang av det. Jeg har hatt mine nederlag, ganske mange av dem, men etter å ha vært mer eller mindre besatt av hvordan hjernen fungerer, i snart tjue år, er jeg endelig her: ledende nevroforsker i BLINK. Jeg skal utvikle utstyr for astronauter, utstyr de skal bruke i rommet. Dette er veien bort fra Trevors klamme, kjønnsdiskriminerende grep. Det er dette som vil gi meg en fast kontrakt og mitt eget laboratorium til mine egne forsøk. Det er nå det profesjonelle livet mitt tar en helt ny vending – og heldigvis har jeg ikke noe privatliv å snakke om.

Jeg er ekstatisk i flere dager. Jeg er begeistret. Jeg er ekstatisk begeistret.

Men så, mandag klokken 16.33, får jeg en e-post fra NASA. Jeg leser navnet på den personen som skal lede BLINK sammen med meg, og da forsvinner plutselig de følelsene.

«HUSKER DU Levi Ward?»

«Brennt da etwas – hæ?» Jeg høres Mareikes søvnige stemme i telefonen, utydelig på grunn av dårlig dekning og den store avstanden. «Bee? Er det deg? Hvor mye er klokken?»

«Kvart over åtte i Maryland, og …» Jeg regner fort på tidsforskjellen. Reike var i Tadsjikistan for noen få uker siden, men nå er hun … kanskje i Portugal? «Klokken to om natten hos deg.»

Reike stønner, grynter og klager og lager alle de lydene som jeg kjenner svært godt igjen fra de tjue første årene av vårt liv, da vi delte samme rom. Jeg lener meg tilbake i sofaen og venter til hun spør: «Hvem er det som har dødd?»

«Ingen. Vel, jeg er sikker på at noen har dødd, men ingen vi kjenner. Lå du virkelig og sov? Er du syk? Skal jeg fly til deg?» Jeg blir faktisk svært bekymret fordi jeg innser at søsteren min ikke er ute og fester, bader naken i Middelhavet eller boltrer seg med en gjeng trollmenn i skogen på Den iberiske halvøy. Det er svært sjelden hun faktisk sover om nettene.

«Nei, jeg er bare blakk igjen.» Hun gjesper. «Jeg gir privatundervisning til rike og bortskjemte portugisiske gutter frem til jeg tjener nok til å kunne fly til Norge.»

Jeg vet bedre enn å spørre: «Hvorfor Norge?», for Reike kommer bare til å svare: «Hvorfor ikke?» Derfor sier jeg i stedet: «Vil du at jeg skal sende deg litt penger?» Jeg er ikke akkurat søkkrik, spesielt ikke etter at jeg har feiret (på forskudd) i flere dager, men jeg kan klare meg med noen få dollar mindre. Hvis jeg er forsiktig. Og ikke spiser noe. I et par dager.

«Nei da, foreldrene til drittunger betaler meg bra. Æsj, Bee, en tolvåring prøvde å ta meg på puppen i går.»

«Ekkelt. Hva gjorde du?»

«Jeg sa at jeg kom til å kutte av fingrene hans, selvsagt. Men blås i det – hvorfor fikk jeg denne gleden av å bli vekket midt på natten?»

«Jeg er lei for det.»

«Nei, det er du ikke.»

Jeg smiler. «Nei, jeg er ikke det.» Hva er poenget med å ha 100 prosent likt DNA som et annet menneske hvis du ikke kan vekke vedkommende med en nødsamtale? «Husker du det forskningsprosjektet jeg nevnte? BLINK?»

«Det som du skal lede? NASA? Hvor du skal få bruke den fancy hjerneforskningen din til å bygge de fancy hjelmene slik at de fancy astronautene får det bedre i rommet?»

«Ja. På en måte. Men det viser seg at jeg ikke egentlig skal lede prosjektet, det er et samarbeid. Midlene kommer fra NIH og NASA. De havnet visst i kamp med hverandre om hvilket firma som skulle være i teten, og bestemte seg til slutt for å ha to ledere.» Jeg ser noe oransje fra øyekroken – det er Finneas som sitter i vinduskarmen på kjøkkenet. Jeg slipper ham inn og klør ham på hodet. Han mjauer kjærlig og slikker meg på hånden. «Husker du Levi Ward?»

«Er det en fyr jeg har gått ut med som prøver å få tak i meg fordi jeg har gitt ham gonoré?»

«Hva? Nei. Det er en jeg møtte i studietiden.» Jeg åpner skapet hvor jeg har Whiskas-boksene. «Han var i ferd med å ta en doktorgrad i teknologi og ingeniørarbeid, og han var i sitt femte år da jeg begynte –»

«Drittsekken!»

«Nå husker du!»

«Jeg husker ham! Var ikke han … temmelig kjekk? Høy? Velbygget?»

Jeg skjuler et smil mens jeg heller mat i Finneas’ bolle. «Jeg er ikke helt sikker på hva jeg skal synes om at det eneste du husker om fienden min fra studietiden, er at han er høy og kjekk.» Søstrene til Marie Curie, den velansette doktoren Bronisłava Dłuska og utdanningsaktivisten Helena Szalayowa, ville aldri gjort det. Men mindre de var like store festløver som søsteren min er – for da ville de gjort det.

«Og velbygget. Du burde være stolt av elefanthukommelsen min.»

«Det er jeg. Uansett. Jeg har fått vite hvem det er jeg skal samarbeide med på NASA-prosjektet, og –»

«Nå tuller du.» Reike må ha satt seg opp. Hun høres plutselig lys våken ut. «Det er ikke mulig.»

«Jo, det er det.» Jeg hører søsteren min kakle skadefro og hjertelig mens jeg kaster den tomme kattematposen. «Vet du, du kunne i det minste late som om du ikke synes dette er så morsomt som du gjør.»

«Å ja, det kunne jeg. Men gjør jeg det?»

«Åpenbart ikke.»

«Begynte du å gråte da du fikk vite det?»

«Nei.»

«Dunket du hodet i skrivebordet?»

«Nei.»

«Ikke lyv. Har du en kul i pannen?»

«… Kanskje en liten.»

«Å Bee. Bee, tusen takk for at du vekket meg for å fortelle meg denne fantastiske nyheten. Er det ikke Drittsekken som sa at du så ut som et fugleskremsel?»

Han sa ikke det, i hvert fall ikke med det ordet, men jeg begynner å le så høyt at Finneas ser forskrekket på meg. «Jeg kan ikke tro at du husket det.»

«Klart det, det var kjempeslemt. Du er lekker.»

«Det sier du bare fordi jeg ser ut som deg selv.»

«Å, det har jeg ikke lagt merke til.»

Det er uansett ikke helt sant. Reike og jeg er begge lave og spedlemmet. Vi har det samme symmetriske ansiktet, de samme blå øyne og det samme glatte, mørke håret. Men vi har vokst ifra foreldrefellen, og det er ingen som lenger synes det er vanskelig å se forskjell på oss. Ikke når jeg har farget håret i ulike pastellfarger det siste tiåret, eller når jeg har tatt så mange piercinger og tatoveringer. Reike, som er så glad i å reise, er den virkelig frie sjelen i familien, men hun orker ikke å bry seg med å vise det med kroppslige uttrykk. Det er det jeg, som skal være den kjedelige forskeren, som gjør.

«Men er det han? Han som fornærmet meg ved å fornærme deg?»

«Ja. Levi Ward. Ene og alene.»

Jeg fyller vann i en skål og gir den til Finneas. Det var ikke helt sant. Levi fornærmet meg ikke, ikke direkte. Men indirekte …

Jeg holdt det første akademiske foredraget i det andre semesteret, og jeg tok det på alvor. Jeg lærte meg hele foredraget utenat, forandret på presentasjonen seks ganger og brukte til og med masse tid på å velge ut det perfekte antrekket. Jeg valgte å kle meg penere enn til hverdags, og Annie, bestevenninnen min i studietiden, fikk den velmente, men uheldige idéen om å spørre Levi om hva han syntes.

«Synes du ikke Bee er veldig fin i dag?»

Det var sikkert det eneste hun kom på å si. Annie kom tross alt aldri over hvor mystisk kjekk han var med det mørke håret, de brede skuldrene og det spesielle, uvanlige ansiktet. Hennes høyeste ønske var at han skulle livne opp og be henne med ut. Bortsett fra at Levi ikke virket så interessert i noen samtale. Han studerte meg grundig med sine gjennomborende, grønne øyne. Han sto og gransket meg innstendig en god stund. Og så sa han ...

Ingenting. Absolutt ingenting.

Han satte bare opp det som Tim, min tidligere forlovede, senere omtalte som et «forferdet ansiktsuttrykk», og gikk ut av laboratoriet med et stivt nikk og null komplimenter – ikke engang et han ikke mente. Etter det gjorde studentene det studenter gjør – sprer rykter som ild i tørt gress – og historien levde sitt eget liv. Det ble sagt at han hadde kastet opp på kjolen min, at han hadde tigget meg om å trekke en papirpose over hodet, at han hadde blitt så forferdet at han hadde prøvd å fri seg fra synet ved å drikke blekemiddel og derved skade seg for livet. Jeg prøver å ikke være altfor selvhøytidelig, og det var litt morsomt å være en del av et slikt rykte, men samtidig var ryktene så overdrevne at jeg begynte å lure på om jeg egentlig var frastøtende.

Jeg ga imidlertid aldri Levi skylden. Jeg hatet ham aldri for å nekte å la seg presse til å si noe han ikke mente. At jeg var tiltrekkende. Eller … i det minste ikke frastøtende. Han virket alltid som en mannemann. Veldig annerledes enn alle de andre guttene rundt meg. Alvorlig, disiplinert og litt morsk. Intens og talentrik. En alfahann, hva nå det betyr. Ei jente med piercing i nesen og blått hår var nok ikke det han ville beskrevet som ei pen jente, og det er helt i orden.

Det jeg imidlertid holder imot Levi, er hvordan han ellers oppførte seg i de årene vi studerte sammen. Som for eksempel at han aldri møtte blikket mitt når vi snakket sammen, eller at han alltid fant på en unnskyldning for hvorfor han ikke kunne komme til rapportklubben når det var min tur til å holde foredrag. Jeg har rett til å være sint på ham fordi han alltid trakk seg ut av en gruppesamtale dersom jeg kom bort, og fordi han åpenbart mente jeg var så langt under ham på rangstigen at han ikke engang gadd å si hei til meg når jeg kom inn på laben, samt det faktum at jeg grep ham i å stirre intenst, misfornøyd på meg som om jeg var en slags vanskapning. Jeg har rett til å være sint på ham fordi han da jeg ble forlovet med Tim, tok Tim til side og fortalte ham at han kunne gjøre det mye bedre. Hallo, hva er det for slags oppførsel?

Og mest av alt har jeg rett til å være sint på ham fordi han mente jeg var en middelmådig forsker. Alt det andre kunne jeg klart å overse, men det at han ikke respekterte arbeidet mitt … Det kommer jeg alltid til å holde imot ham.

Frem til jeg får en mulighet til å ta igjen, selvsagt.

Levi ble min selvutnevnte erkefiende på en tirsdag i april, inne på min mentors kontor. Samantha Lee var – og er fremdeles – en ener innenfor nevroimaging. Hvis det finnes en måte å studere et levende menneskes hjerne på uten å åpne hodeskallen, har Sam enten oppdaget eller lært seg den metoden. Forskningen hennes er rett og slett genial, godt finansiert og svært tverrfaglig – og derfor er det et bredt utvalg doktorgradsstudenter som har henne som mentor: kognitive nevroforskere som meg, interessert i å studere de nevrale årsakene til en gitt oppførsel, men også dataforskere, biologer og psykologer. Ingeniører.

Levi skilte seg ut selv i Sams overfylte lab. Han hadde en egen evne til å løse problemer som Sam likte – en evne som forvandler nevroimaging til kunst. I løpet av det første studieåret fant han ut en måte å bygge en bærbar infrarød spektroskopimaskin på som postdoktorer i årevis hadde klødd seg i hodet for å få til. Innen han kom til tredje klasse, hadde han revolusjonert hele labens analysemetoder. I fjerde klasse klarte han å få en artikkel publisert i Science. Og i femte klasse, da jeg begynte på laben, ba Sam oss om å komme inn på kontoret hennes.

«Det finnes et fantastisk prosjekt jeg gjerne vil i gang med,» sa hun på sin entusiastiske måte. «Hvis vi klarer å få det til, vil det forandre hele fagområdet. Og det er derfor jeg trenger at min beste nevroforsker og min beste ingeniør samarbeider om dette.»

Det var en kjølig ettermiddag tidlig på våren. Jeg husker det svært godt, for den morgenen hadde vært uforglemmelig: Tim på ett kne midt i laboratoriet mens han frir til meg. En tanke dramatisk, og egentlig ikke helt meg, men jeg kom ikke til å klage på det. Ikke når det betydde at en annen person ville stå ved min side i tykt og tynt. Jeg møtte blikket hans, blunket bort tårene og sa ja.

Noen få timer senere følte jeg forlovelsesringen stikke ubehagelig inni knyttneven. «Jeg har ikke tid til et slikt samarbeid, Sam,» sa Levi. Han sto så langt unna meg som overhodet mulig, og allikevel klarte han å ta all plassen og bli kontorets midtpunkt. Han gadd ikke engang å se på meg. Det gjorde han aldri.

Sam rynket pannen. «Her om dagen sa du at du var interessert.»

«Jeg uttalte meg for tidlig.» Ansiktsuttrykket hans var umulig å tyde. Kompromissløst. «Beklager, Sam. Jeg har det rett og slett for travelt.»

Jeg kremtet og tok et par skritt mot ham. «Jeg vet jeg bare går i første klasse,» begynte jeg. «Men jeg er villig til å gjøre min del av arbeidet. Det lover jeg. Og –»

«Det er ikke det som er problemet,» sa han. Han møtte blikket mitt et øyeblikk, så på meg med mørke, grønne og kalde øyne, og et øyeblikk var det som om han ikke visste hva han skulle si. Hjertet mitt hoppet over et slag. «Jeg sa bare at jeg ikke har tid til å ta på meg nye prosjekter nå.»

Jeg husker ikke hvorfor jeg gikk alene ut fra kontoret, eller hvorfor jeg bestemte meg for å stå og vente litt utenfor. Jeg sa til meg selv at det var greit. Levi var bare travel. Alle var travle. Hele den akademiske verdenen var bare en gjeng travle mennesker som løp rundt i all hast. Jeg var veldig travel selv, for Sam hadde helt rett: Jeg var en av de beste nevroforskerne på laboratoriet. Jeg hadde mer enn nok arbeid å gjøre som det var.

Men så hørte jeg Sam spørre: «Hvorfor ombestemte du deg? Det var du som sa at dette prosjektet ville bli en fulltreffer.»

«Jeg vet det. Men jeg kan ikke. Beklager.»

«Kan ikke hva da?»

«Samarbeide med Bee.»

Sam spurte ham hvorfor, men jeg sluttet ikke å tyvlytte av den grunn. Hvis man skal klare å ta en høyere utdannelse, må man uansett tåle en god dose lidelse, men jeg satte en grense ved å frivillig stå og høre på mens noen snakket dritt om meg til sjefen min. Jeg sprang av sted, og da jeg den kommende uken hørte Annie smilende fortelle meg at Levi hadde sagt ja til å hjelpe henne med hovedoppgaven, hadde jeg for lengst sluttet å lyve for meg selv.

Levi Ward, Drittsekken, doktor Drittsekk, hatet meg.

Meg.

Nærmere bestemt meg.

Ja, han var en stillferdig, alvorlig og mutt kjempe av en mann. Han var privat av seg, en introvert. Han var reservert og fraværende. Jeg kunne ikke kreve at han skulle like meg, og kom ikke til å prøve å få det til heller. Men hvis han klarte å være høflig og normal, til og med hyggelig mot alle andre, kunne han anstrengt seg mer overfor meg også. Men nei – Levi Ward hatet meg åpenbart, og med en slik intensitet …

Vel, da måtte jeg nesten hate ham også.

«Er du der?» spør Reike.

«Ja,» mumler jeg. «Jeg tenkte bare på Levi.»

«Så han jobber hos NASA nå? Tør jeg håpe på at de vil sende ham til Mars for å hente Curiosity?»

«Dessverre ikke før han er ferdig med å lede dette prosjektet sammen med meg.» De siste årene hadde karrieren min gispet etter luft som en flodhest med søvnapné – mens Levis karriere hadde gått strålende. Han hadde publisert interessante studier, mottatt et enormt stipend fra Forsvarsdepartementet, og ifølge en e-post Sam hadde sendt rundt, hadde han klart å havne på Forbes’ 10 under 40-liste, vitenskapslisten. Den eneste grunnen til at jeg hadde klart å tåle suksessen hans uten å ta livet av meg selv, er fordi forskningen hans ikke dreide seg om nevroradiologi. Det betydde at vi ikke lenger var direkte konkurrenter, og da kunne jeg … bare la være å tenke på ham. En glimrende løsning som hadde fungert veldig fint – frem til i dag.

Denne dagen kunne bare forsvinne i et svart hull.

«Jeg nyter dette fremdeles langt mer enn jeg burde, men jeg skal prøve å være snill og empatisk mot deg fordi jeg er søsteren din. Hvor bekymret er du for å måtte jobbe sammen med ham? Hvis du bruker en skala fra én til å puste tungt inn i en papirpose?»

Jeg heller resten av vannet i Finneas’ skål i en krukke tusenfryd. «Jeg tror det å måtte jobbe sammen med en som mener man er en elendig forsker, krever minst to tunge pust.»

«Men du er fantastisk. Du er en utrolig dyktig forsker.»

«Å, tusen takk.» Jeg velger å ignorere det faktum at søsteren min antakelig mener at astrologi og krystallterapi også regnes som vitenskaper. «Det kommer til å bli helt grusomt. Forferdelig. Hvis han fremdeles er slik han var tidligere … Reike, tisser du?»

Et smell etterfulgt av rennende vann. «… Kanskje. Hei, det er du som vekket meg og blæren min. Bare fortsett, du.»

Jeg smiler og rister på hodet. «Hvis han er slik han var på Pitt, kommer han til å bli et mareritt å jobbe med. Og jeg vil i tillegg være på hans hjemmebane.»

«Å ja, for du må selvsagt flytte til Houston.»

«I tre måneder. Forskningsassistenten min og jeg flytter i neste uke.»

«Jeg er misunnelig. Jeg må bli her i Portugal for gudene vet hvor lenge, og det mens jeg blir klådd på av en kopi av Joffrey Baratheons, som nekter å lære seg hva konjunktiv er. Jeg råtner, Bee.»

Jeg kommer aldri til å slutte å la meg overraske av hvor ulikt Reike og jeg har håndtert det å ha blitt kastet rundt som en strikkball i hele barndommen, både før og etter at foreldrene våre døde. Vi ble sendt fra den ene familien til den andre, bodde i flerfoldige ulike land, og alt Reike vil, er … å bo i enda flere land. Reise, se nye steder, oppleve nye ting. Det er som om lengselen etter endring har slått rot i hjernen hennes. Hun pakket sakene sine dagen etter at vi ble uteksaminert fra videregående, og har reist seg gjennom kontinentene de siste ti årene mens hun hele tiden klager over at hun kjeder seg dersom hun blir værende mer enn noen få uker på samme sted.

Jeg er helt motsatt. Jeg vil slå meg til ro. Jeg vil ha trygghet. Stabilitet. Jeg trodde jeg ville få det med Tim, men som jeg sa, det er skummelt å stole på andre. Varighet og kjærlighet henger åpenbart ikke sammen, så nå fokuserer jeg på karrieren. Jeg vil ha en fast stilling som forsker ved NIH, og BLINK-prosjektet er den perfekte måten å komme meg dit på.

«Vet du hva jeg kom på nå?»

«Glemte du å skylle ned?»

«Jeg kan ikke skylle ned midt på natten – de europeiske rørene bråker altfor mye til det. Hvis jeg gjør det, får jeg passiv-aggressive lapper fra naboene mine. Men hør her: For tre år siden, da jeg bodde en sommer i Australia og høstet vannmeloner, møtte jeg en fyr fra Houston. Han var litt av en opprører. Søt også. Jeg vedder på at jeg kan finne igjen e-postadressen hans og spørre ham om han er singel, og –»

«Nei.»

«Han hadde veldig fine øyne, og han klarte å sette tungespissen på nesetippen sin – det er bare én av ti som kan gjøre noe slikt.»

Jeg skriver meg bak øret at jeg må finne ut om det er sant. «Jeg skal dit for å jobbe, ikke for å gå ut med en nese-tunge-fyr.»

«Du kan gjøre begge deler.»

«Jeg går ikke på stevnemøter.»

«Hvorfor ikke?»

«Du vet hvorfor.»

«Nei, egentlig ikke.» Reike blir sta i tonen. «Hør her, jeg vet at det gikk galt sist gang du var sammen med noen –»

«Jeg var forlovet.»

«Samme det. Kanskje ting ikke gikk så bra» – jeg hever det ene øyenbrynet fordi hun underdriver så voldsomt – «og du vil føle deg trygg og passe på at du ikke blir såret igjen, men du kan ikke la det hindre deg i å finne kjærligheten på nytt. Du kan ikke legge alle eggene i én kurv. Det finnes andre og bedre kurver. Som sexkurven, klinekurven, la-en-fyr-betale-for-veganmiddagen-din-kurven, og –» Finneas mjauer høyt. Som den fine og følsomme katten han er. «Bee! Har du endelig kjøpt deg katt?»

«Det er naboens katt.» Jeg bøyer meg ned og koser med ham, takker ham for at han distraherte søsteren min midt i monologen.

«Hvis du ikke vil gå ut med nese-tunge-fyren, så kjøp deg i det minste en pokkers katt. Du har jo allerede valgt ut et navn.»

«Mjaurie Curie er et kjempefint navn til en katt – og nei.»

«Det er jo barndomsdrømmen din! Husker du ikke da vi var i Østerrike? At vi lekte Harry Potter og din skytsverge alltid var en katt?»

«Og din var en blubbefisk.» Jeg smiler. Vi leste bøkene sammen på tysk bare noen få uker før vi ble flyttet til søskenbarnet vårt på morssiden, i Storbritannia. Hun ble ikke akkurat overlykkelig over å måtte innkvartere oss i det bitte lille gjesterommet sitt. Æsj, jeg hater å flytte. Jeg gleder meg ikke til å måtte flytte fra min dårlige, men elskede leilighet i Bethesda. «Harry Potter er uansett tilsmusset til evig tid – og jeg skal ikke kjøpe en katt.»

«Hvorfor ikke det?»

«Fordi den statistisk sett vil dø om tretten til sytten år, og da vil hjertet mitt bli knust i tretten til sytten biter.»

«Herregud, da.»

«Jeg nøyer meg med å elske andres katter og aldri vite når de dør.»

Jeg hører et dunk, antakeligvis er det Reike som slenger seg ned i sengen igjen. «Vet du hva man kaller det du lider av? Det heter –»

«Det er ikke en lidelse. Vi har snakket om –»

«– unngående tilknytning. Du er patologisk uavhengig og lar ikke andre få komme nær deg fordi du innerst inne er redd for at de vil forlate deg. Du har bygget et gjerde rundt deg – et Bee-gjerde – og du er livredd alt som likner på følelser –» Reikes stemme går over i et inderlig gjesp, og jeg merker hvor glad jeg er i henne. Selv om favoritthobbyen hennes er å taste inn mine personlige egenskaper i et nettdoktorskjema og deretter diagnostisere meg med oppdiktede lidelser.

«Gå og legg deg igjen, Reike. Jeg ringer deg senere.»

«Ja, greit.» Et nytt gjesp. «Men jeg har rett, Beetch. Og du tar feil.»

«Selvsagt. God natt, vennen.»

Jeg legger på og går tilbake til å klappe Finneas. Da han hopper ut gjennom vinduet og ut i den friske, tidlige vårnatten, begynner jeg å pakke. Jeg bretter sammen de smale jeansene og fargerike toppene mine, og jeg finner noen ting jeg ikke har sett på lenge: en blå kjole med gule polkadotter – den samme blåfargen Marie Curie hadde på brudekjolen sin. Kjøpt på Target, vårkolleksjonen, for omtrent fem millioner år siden. Tolv dollar, sånn cirka. Det var den jeg hadde på meg da Levi avgjorde at jeg var en liktorn, den mest forhatte tingen i verden.

Jeg trekker på skuldrene og stapper den ned i kofferten.

Kapittel 2

VAGUSNERVEN: BLACKOUT

«VISSTE DU FORRESTEN at det er mulig å få lepra fra beltedyr?»

Jeg sitter med nesen mot flyvinduet, men snur meg nå mot forskningsassistenten min, Rocío. «Er det sant?»

«Ja. De fikk det fra mennesker for mange tusen år siden, og nå gir de det tilbake til oss.» Hun trekker på skuldrene. «Hevn og kald mat og alt det der.»

Jeg gransker det vakre ansiktet hennes etter tegn på at hun lyver. De store, mørke øynene, skarpt rammet inn med eyeliner, er uutgrunnelige. Håret hennes er så svart at det absorberer 99 prosent av alt synlig lys. Leppene er fyldige, men peker nedover på den vanlige, furtne måten.

Nei. Ingenting. «Er det sant?»

«Har jeg noensinne løyet for deg?»

«I forrige uke sverget du på at Stephen King skrev på en oppfølger til Ole Brumm.» Og jeg trodde på henne. Akkurat som at jeg trodde Lady Gaga var en kjent satanist, eller at badmintonracketer er laget av menneskeknokler og innvoller. Kaotisk gothmisantropi og sykt treffende sarkasme er hennes stil, og jeg burde vite bedre enn å ta henne alvorlig. Utfordringen er bare den at hun noen ganger slenger ut av seg en sinnssyk historie som etter nøyere ettersyn (for eksempel et Google-søk) viser seg å være sann. Visste du for eksempel at Motorsagmassakren ble inspirert av en sann historie? Jeg visste ikke det før jeg møtte Rocío. Og jeg sov mye bedre før.

«Så la være å tro på meg, da.» Hun trekker på skuldrene og konsentrerer seg om læreboken i forberedelser for høyere studier. «Gå og klapp et beltedyr og se hva som skjer.»

Hun er så rar. Jeg elsker henne.

«Men du, er du sikker på at du kommer til å klare å være borte fra Alex de neste månedene?» Jeg har litt dårlig samvittighet fordi jeg tar henne bort fra kjæresten. Da jeg var tjueen – hvis noen hadde bedt meg om å holde meg unna Tim i noen måneder, ville jeg gått på sjøen. Men så beviste jeg i ettertid svært ettertrykkelig at jeg var en komplett idiot, og Rocío virker temmelig begeistret over denne muligheten. Hun planlegger å søke på Johns Hopkins’ nevrostudium til høsten, og det vil ikke skade mulighetene hennes å ha et NASA-prosjekt på CV-en. Hun ga meg til og med en klem da jeg spurte henne om hun ville bli med – et øyeblikks svakhet som jeg er sikker på at hun angrer på nå.

«Om jeg klarer meg? Tuller du?» Hun ser på meg som om jeg er gal. «Tre måneder i Texas, vet du hvor mange ganger jeg vil få muligheten til å se La Llorona?»

«La … hva da?»

Hun himler med øynene og setter inn AirPodsene. «Du kan virkelig ingenting om kjente feministspøkelser.»

Jeg skjuler et smil og snur meg mot vinduet igjen. I 1905 bestemte doktor Curie seg for å bruke en del av pengene fra nobelprisen til å ansette en assistent. Jeg lurer på om hun også endte opp med å arbeide med en smule skremmende, Cthulhu-tilbedende emo-jente. Jeg kikker på skyene til jeg begynner å kjede meg, og da fisker jeg opp mobilen min fra lommen og kobler meg på flyets innebygde wifi. Jeg ser på Rocío, forsikrer meg om at hun ikke følger med på det jeg gjør, og holder skjermen vendt bort fra henne.

Jeg er ikke en hemmelighetsfull person, stort sett fordi jeg er for lat til det: Jeg nekter å bruke tid og krefter på løgner og unnvikelser. Men jeg har en hemmelighet. En liten ting jeg ikke engang har fortalt søsteren min. Misforstå meg rett, jeg stoler fullt og helt på Reike, men jeg jeg kjenner henne også godt nok til å se for meg dette: henne i en flagrende sommerkjole, mens hun flørter med en skotsk gjeter hun møtte på en fortauskafé på Amalfikysten. De bestemmer seg for å prøve de soppene de kjøpte fra den belarusiske bonden, og midt i rusen glipper det ut av henne den eneste tingen hun absolutt ikke får lov til å si: at tvillingsøsteren hennes, Bee, står bak en av de mest populære og kontroversielle kontoene på akademisk Twitter. Den skotske gjeterens fetter er en skapaktivist for menns rettigheter, og han sender meg en død opossum i posten, forteller om meg til alle de sprø vennene sine og sørger for at jeg får sparken.

Nei takk. Jeg elsker jobben min (og opossumer) for høyt til å ta sjansen.

Jeg opprettet @HvaVilleMarieGjort det første studieåret mitt. Jeg underviste i nevroanatomi og bestemte meg midt i semesteret for at jeg ville gi studentene mine en anonym spørreundersøkelse for å få ærlige tilbakemeldinger for å kunne forbedre kurset. De svarene jeg fikk ... hadde ikke mye med faget å gjøre. Jeg fikk vite at forelesningene ville blitt langt mer interessante hvis jeg holdt dem naken. At jeg burde gå opp litt i vekt, ta en brystforstørrelse, slutte å farge håret mitt (i unaturlige farger) og kvitte meg med piercingene. Jeg fikk til og meg et telefonnummer jeg kunne ringe hvis jeg noensinne følte meg sugen på «tjuefem cm pikk». (Ja, særlig.)

Tilbakemeldingene var temmelig frastøtende, men det som fikk meg til å gråte på badet, var reaksjonene fra studentene i min egen kohort – inkludert Tims. De lo og mente kommentarene var uskyldige spøker, og anbefalte meg å ikke melde dem videre til avdelingsledelsen, for da ville jeg bare skape storm i et vannglass.

De var selvsagt menn, alle sammen.

(Alvorlig talt: Hvorfor er menn slik?)

Den kvelden gråt jeg meg i søvn. Da jeg sto opp dagen etter, lurte jeg på hvor mange andre kvinner innenfor STEM det finnes som føler seg like alene som jeg gjorde, og da lastet jeg ned Twitter og opprettet @HvaVilleMarieGjort. Jeg brukte et dårlig fotoshoppet bilde av doktor Curie med solbriller på, og skrev bare en setning under bildet: Jeg har gjort den periodiske tabellen mer jentete siden 1889 (hun/henne). Jeg ville bare lage litt bråk. Jeg trodde ærlig talt ikke at noen kom til å se det første innlegget. Men jeg tok feil.

@HvaVilleMarieGjort Hva ville doktor Curie, den første kvinnelige professoren ved La Sorbonne, gjort hvis en av studentene hennes ba henne undervise naken?

@198888 Hun ville forkortet livet hans.

@annahhhh SLADRE TIL PIERRE!!!

@emily89 Helle polonium i buksene hans og se pikken hans krympe.

@bioworm55 Kaste en atombombe på ham. ATOMBOMBE

@lucyinthesea Har dette hendt deg? Herregud, jeg er så lei for det. En gang sa en student noe til meg om rumpa mi, og det var så ekkelt. Men ingen trodde på meg.

Nå, mer enn fem år senere og etter en håndfull artikler i Chronicle of Higher Education, en artikkel i New York Times og rundt en million følgere, er HVMG et sted der jeg liker å være. Og det beste er at jeg tror mange andre føler det samme. Kontoen har blitt til et slags terapeutisk sted hvor kvinner innenfor STEM kan fortelle historiene sine, gi hverandre råd og … baksnakke.

Å, som vi baksnakker. Vi baksnakker, og det er fantastisk.

@BiologySarah Hei, @HvaVilleMarieGjort hvis hun ikke ble kreditert som forfatter av et prosjekt som opprinnelig var hennes idé, og som hun hadde jobbet med i mer enn ett år? Alle de andre medforfatterne er menn, *selvsagt* er de det.

«Herregud.» Jeg skjærer en grimase og svarer Sarah.

Marie ville helt litt radium i kaffen deres. Dessuten ville hun vurdert å rapportere det til institusjonens ledelse innenfor forskningsintegritet, for å sørge for at navnet hennes står der det skal stå.

Jeg trykker på send, trommer på armlenet med fingrene og venter. Svarene mine er ikke stedets hovedattraksjon, absolutt ikke. Den virkelige grunnen til at folk går til HVMG, er …

Akkurat. Dette. Jeg merker at smilet mitt blir bredere etter hvert som svarene kommer.

@DrAllixx Jeg har opplevd det samme. Jeg var den eneste kvinnen og den eneste POC blant alle forfatterne, og navnet mitt forsvant plutselig under den ene redigeringsrunden. Send meg en PM hvis du vil snakke, Sarah.

@AmyBernard Jeg er medlem i Kvinner i Forskning, og vi har postet noen råd på hjemmesiden vår om hva man kan gjøre i en slik situasjon (det hender dessverre altfor ofte)!

@TheGeologician Jeg opplever det samme nå som @BiologySarah. Jeg har rapportert hendelsen, men venter fremdeles på en avklaring. Jeg tar gjerne en prat med deg hvis du trenger å blåse ut litt.

@SteveHarrison Hallo, du lyver for deg selv. Din deltakelse er ikke VIKTIG nok til at du har rett til å bli nevnt som forfatter. Teamet ditt gjorde deg en tjeneste ved å la deg bli med en stund, men du er ikke dyktig nok. Du er UTE. Alt dreier seg ikke om å være kvinne, noen ganger er man bare en TAPER.

Det er en universell sannhet at en kvinnegruppe som prøver å passe sine egne saker, må ha behov for en manns mening.

Jeg har for lengst lært meg at det ikke er lurt å gå inn i en diskusjon med kjellerkryp som bare har svart på nettet for å skape en krangel – jeg vil for all del ikke gi næring til de allerede skrøpelige egoene deres. Hvis de trenger å blåse ut litt, kan de kjøpe seg månedskort på treningssenteret eller spille et skytespill. Slik andre normale folk gjør.

Jeg er i ferd med å skjule @SteveHarrisons vidunderlige innspill, men ser at noen allerede har svart ham.

@Shmacademics Ja, Marie. Noen ganger er man rett og slett en taper. På seg selv kjenner man andre.

Jeg begynner å le.

@HvaVilleMarieGjort Å Steve. Ikke vær for streng mot deg selv.

@Shmacademics Han er bare en gutt som står foran ei jente og spør henne om hun kan jobbe dobbelt så mye som han noensinne har gjort, for å bevise at hun er dyktig nok til å få lov til å bli forsker.

@HvaVilleMarieGjort Steve, så romantisk du er.

@SteveHarrison Dra til helvete. Dette idiotiske behovet for å ha kvinner i STEM vil ødelegge STEM. Folk burde få en jobb fordi de er dyktige, IKKE FORDI DE HAR EN VAGINA. Men nå føler alle at de må ansette kvinner, og de får jobbene i stedet for MER KVALIFISERTE menn. Dette betyr slutten på STEM, og det er FEIL.

@HvaVilleMarieGjort Jeg forstår du blir opprørt, Steve.

@Shmacademics Så, så.

Steve blokkerer oss begge to, og jeg må le igjen. Rocío ser nysgjerrig på meg. @Shmacademics er en annen, svært populær konto på akademisk Twitter, og han er min favoritt. Han twitrer stort sett om hva han burde skrive, gjør narr av elitisme og akademikere som sitter på sin pidestall, og om dårlig eller forutinntatt forskning. Jeg stolte ikke på ham til å begynne med – det står (han/ham) under navnet, og vi vet alle hvordan menn kan være på internett. Men han og jeg har etter hvert dannet en slags allianse. Når viktigperene i den akademiske verdenen lar seg fornærme av selve idéen om kvinner innenfor STEM og begynner å kritisere postene mine, hjelper han meg ved å latterliggjøre dem. Jeg er ikke helt sikker på når vi begynte å skrive meldinger til hverandre, om det var da jeg sluttet å være redd for at han var en pensjonert Gamergater ute etter å ta meg, eller da jeg begynte å se på ham som en venn. Noen år senere er vi uansett her, og vi snakker om et titall forskjellige temaer i løpet av en uke uten engang å vite hvem den andre egentlig er. Er det rart at jeg vet at Shmac fikk lus tre ganger i andreklasse, men ikke hvilken tidssone han bor i? Litt. Men det er også frigjørende. Dessuten kan det være veldig farlig å ha en mening på nettet. Nettet er fullt av ekle, cyberkriminelle fisker, og hvis Mark Zuckerberg kan dekke til kameraet på laptopen med en tapebit, kan jeg tillate meg å være anonym.

Flyverten tilbyr meg et glass vann fra fatet sitt. Jeg ristet på hodet, smiler og sender en melding til Shmac.

MARIE: Jeg tror ikke Steve ville leke med oss mer.

SHMAC: Jeg tror ikke Steve fikk nok klemmer som liten.

MARIE: Haha!

SHMAC: Hvordan går det med deg?

MARIE: Bra! Jeg skal begynne med et kult, nytt prosjekt neste uke. Billetten min bort fra den ekle sjefen min.

SHMAC: Helt utrolig at han fremdeles er der.

MARIE: Det gjelder å kjenne de rette menneskene. Og systemets treghet. Hva med deg?

SHMAC: Det er spennende på jobben.

MARIE: På en god måte?

SHMAC: Politisk interessant. Så, nei.

MARIE: Jeg er redd for å spørre. Hva med alt annet?

SHMAC: Rart.

MARIE: Har katten bæsjet i skoen din igjen?

SHMAC: Nei, men jeg fant en tomat i støvelen min her om dagen.

MARIE: Send et bilde neste gang! Hva skjer?

SHMAC: Ingenting, egentlig.

MARIE: Å, kom igjen!

SHMAC: Hvordan vet du egentlig at det er noe?

MARIE: Du bruker ingen utropstegn!

SHMAC: !!!!!!11!!1!!!!!!!!

MARIE: Shmac.

SHMAC: Jeg sukker tungt, bare så du vet det.

MARIE: Det vedder jeg på. Fortell!

SHMAC: Det er ei jente.

MARIE: Ååå! Fortell meg ALT!!!!11!!1!!!!!

SHMAC: Det er ikke så mye å si.

MARIE: Har du nettopp møtt henne?

SHMAC: Nei. Jeg har kjent henne lenge, og nå er hun tilbake.

SHMAC: Og hun er gift.

MARIE: Med deg?

SHMAC: Nei, dessverre ikke.

SHMAC: Beklager – vi holder på å omorganisere laboratoriet. Jeg må gå før noen ødelegger utstyr til 5 millioner dollar her. Snakkes senere.

MARIE: Greit, men jeg vil høre mer om affæren din med denne gifte kvinnen.

SHMAC: Hadde det enda vært slik.

Det er fint å tenke på at Shmac alltid bare er et tastetrykk unna, spesielt nå som jeg er på vei til Drittsekkens territorium, hvor jeg ikke er velkommen.

Jeg åpner e-postene mine for å se om Levi omsider har fått seg til å svare på den e-posten jeg sendte ham for tre dager siden. Det var bare noen få setninger – Hei, lenge siden sist, jeg gleder meg til å jobbe sammen med deg igjen, vil du møtes for å snakke om BLINK denne helgen? – men han må ha hatt det for travelt til å svare. Eller for full av forakt. Eller begge deler.

Uff.

Jeg lener meg tilbake i setet og lukker øynene mens jeg lurer på hvordan doktor Curie ville håndtert en som Levi Ward. Hun ville sikkert gjemt noen radioaktive isotoper i lommene hans, hentet seg litt popkorn og latt seg underholde.

Ja, det tror jeg stemmer på en prikk.

Noen minutter senere sover jeg tungt. Jeg drømmer om at Levi er halvt beltedyr: Huden hans glinser i grønt, og han graver frem en tomat fra den ene støvelen med et dyrt instrument. Som om det ikke var rart nok, var det enda rarere at han faktisk for en gangs skyld oppførte seg hyggelig mot meg.

VI BLIR INNKVARTERT i to små, møblerte leiligheter i et hybelhus ved siden av Johnson romfartssenter, et par minutter unna Sullivan Discovery-bygningen, hvor vi skulle arbeide. Jeg kan ikke tro at jeg slipper å pendle.

«Jeg vedder på at du klarer å komme for sent allikevel,» sier Rocío til meg, og jeg ser stygt på henne mens jeg låser opp døren min. Det er ikke min feil at jeg har tilbrakt en stor del av oppveksten min i Italia, hvor et gitt tidspunkt bare er et hyggelig forslag.

Leiligheten er mye finere enn den jeg leier hjemme – kanskje på grunn av vaskebjørnhendelsen, men mest sannsynlig fordi jeg kjøper nitti prosent av møblene i tilbudshjørnet på IKEA. Denne leiligheten har en balkong, en oppvaskmaskin og – en stor forbedring i livskvalitet – et toalett som skyller ned hver eneste gang. Det er som et paradigmeskifte. Jeg åpner og lukker begeistret hvert eneste skap (de er tomme alle sammen, jeg vet ikke hva jeg forventet meg), tar bilder jeg skal sende til Reike og kollegaer, fester favorittkjøleskapsmagneten min av Marie Curie på kjøleskapet (det er et bilde av henne med en reagenskolbe i hånden hvor det står «Jeg er temmelig rad»), henger opp kolibrimateren min på balkongen, og …

Klokken er fremdeles bare halv tre. Uff.

Jeg er ikke en slik person som hater fritid. Jeg kunne lett tatt meg en liten fem timers blund, sett om igjen en hel sesong av The Office mens jeg spiser Twizzlers, eller gått videre til trinn 2 av fra-sofa-til-5 km-planen jeg fremdeles er veldig … greit, litt klar for. Men jeg er her! I Houston! Ved romfartssenteret! Klar for å begynne med det kuleste prosjektet hittil i livet!

Det er fredag, og jeg begynner ikke før på mandag, men jeg er klar som et egg. Jeg sender derfor en tekstmelding til Rocío og spør om hun har lyst til å bli med meg ned på romfartssenteret (Nei.) eller spise middag med meg (Jeg spiser bare døde dyr.).

Hun er så slem. Jeg elsker henne.

Førsteinntrykket mitt av Houston er: stor. Tett etterfulgt av: fuktig, og deretter: stor og fuktig. I Maryland hadde vi fremdeles snø igjen på bakken, men her ved romfartssenteret har det allerede blitt grønt og frodig. Området består av en blanding store bygninger, åpne områder og et gammel NASA-fartøy som står til utstilling. Familier kommer hit for å se stedet, så det virker litt som en fornøyelsespark. Jeg kan ikke tro at jeg skal få se raketter på vei til arbeidet de neste tre månedene. Jeg er sikker på at det er bedre enn å se de perverse gangfeltvaktene som jobber på NIH-campusen.

Selve Discovery-bygningen står i utkanten av området. Den er stor, futuristisk og tre etasjer høy med glassvegger og et komplisert utseende trappesystem som jeg ikke helt forstår. Jeg går inn i marmorhallen og lurer på om det er et vindu på det nye kontoret mitt. Jeg er ikke vant til å få dagslys, så en plutselig økning i D-vitaminnivået kan muligens ta livet av meg.

«Jeg er Bee Königswasser.» Jeg smiler til resepsjonisten. «Jeg skal begynne her på mandag, så jeg lurte på om jeg kunne komme inn og se meg rundt i dag?»

Han smiler unnskyldende til meg. «Jeg kan dessverre ikke slippe deg inn uten et ID-kort. Ingeniørlaboratoriene er i de øvre etasjene – høysikkerhetsområdet.»

Akkurat. Selvsagt. Ingeniørlaboratoriene. Levis laboratorier. Han er sikkert der nå, travelt opptatt. Gjør sine ingeniørting. Er på laben. Uten å svare på e-postene mine.

«Det går fint, jeg forstår det. Jeg skal bare –»

«Doktor Königswasser? Bee?»

Jeg snur meg rundt. Det står en ung, blond mann bak meg. Han er ikke faretruende kjekk, medium høy og smiler til meg som om jeg var en gammel studievenn, til tross for at jeg ikke vet hvem han er. «… Hei?»

«Jeg mente ikke å tyvlytte, men jeg hørte navnet ditt, og … Jeg er Guy. Guy Kowalsky?»

Jeg kjenner igjen navnet umiddelbart. Jeg smiler bredt. «Guy! Så hyggelig å treffe deg!» Da jeg fikk høre om BLINK, var Guy den jeg henvendte meg til når jeg hadde spørsmål angående logistikken, og han og jeg sendte hverandre flere e-poster. Han er astronaut – en ekte astronaut! – og jobber med BLINK når han ikke er i rommet. Det virket som om han kjente så godt til prosjektet at jeg først trodde det var han som skulle lede det sammen med meg.

Han håndhilser på meg. «Jeg er en stor fan av arbeidet ditt! Jeg har lest alle artiklene dine – vi er så heldige som får deg med på dette prosjektet.»

«Takk, det samme. Jeg gleder meg til samarbeidet.»

Hvis jeg ikke hadde vært så dehydrert etter flyturen, ville jeg antakeligvis fått tårer i øynene. Jeg kan ikke tro at denne mannen, denne hyggelige, snille mannen som har gitt meg flere positive tilbakemeldinger på under ett minutt enn doktor Drittsekk klarte på ett år, kunne vært den som skulle ledet prosjektet sammen med meg. Jeg må ha ertet på meg en eller annen guddom. Zevs? Eros? Det må være Poseidon. Jeg burde ikke tisset i Den baltiske sjø i ungdommen.

«Kanskje jeg skal vise deg rundt? Du kan bli med inn som min gjest.» Han nikker mot resepsjonisten og vinker til meg.

«Vil jeg ikke forstyrre deg midt i … astronauttingene dine?»

«Jeg er midt imellom to oppdrag. Det er mye morsommere å vise deg rundt enn å bare sitte og vente.» Han trekker på skuldrene. Det er noe gutteaktig sjarmerende over ham. Vi kommer til å bli gode venner, jeg føler det allerede.

«Har du bodd lenge i Houston?» spør jeg da vi går inn i heisen.

«Rundt åtte år. Jeg begynte ved NASA rett etter studiene. Søkte meg til Astronautkorpset, fikk treningen og ble sendt ut på et oppdrag.» Jeg regner etter. Det betyr at han må være midt i trettiårene, eldre enn jeg først trodde. «De siste to årene har jeg arbeidet med forløperen til BLINK. Jobbet med utviklingen av hjelmen og funnet ut av det trådløse systemet. Men vi kom til et punkt hvor vi trengte en nevroforsker med på laget.» Han smiler varmt til meg.

«Jeg kan knapt vente med å se hva vi kan få til sammen.» Jeg kan heller ikke vente med å finne ut hvorfor Levi fikk lederansvaret i stedet for en som har arbeidet med det i flere år. Det virker urettferdig. Overfor både Guy og meg.

Heisdørene åpner seg, og han peker mot en merkelig utseende kafé i hjørnet. «De har helt fantastiske sandwicher der borte – og helt elendig kaffe. Er du sulten?»

«Nei, ellers takk.»

«Er du sikker? Jeg spanderer. Eggsandwichene er nesten like gode som kaffen er vond.»

«Jeg spiser egentlig ikke egg.»

«La meg gjette, du er veganer?»

Jeg nikker. Jeg prøver så godt jeg kan å bryte med stereotypiene som forbindes med oss, og ikke bruke ordet «veganer» selv de første tre gangene med nye bekjente, men jeg kan ikke gjøre noe fra eller til hvis de tar det opp selv.

«Jeg burde presentere deg for datteren min. Hun har nettopp fortalt meg at hun skal slutte å spise animalske produkter.» Han sukker. «I forrige uke helte jeg vanlig melk over frokostblandingen hennes fordi jeg trodde hun ikke kom til å legge merke til det. Hun fortalte meg at jeg kom til å høre det fra advokatene hennes.»

«Hvor gammel er hun?»

«Nettopp fylt seks.»

Jeg ler. «Lykke til.»

Jeg sluttet å spise kjøtt da jeg var sju, for det var da jeg innså at sammenhengen mellom de deilige pollo-kjøttbollene vår sicilianske bestemor serverte oss nesten daglig, og de søte galline som løp rundt på gården, var større enn hittil antatt. Litt av en vri på historien, jeg vet det. Reike ble overhodet ikke like bekymret som meg da jeg fortalte henne at «griser også har familier – en mor og en far og søsken som vil savne dem». Hun sa bare: «Mener du at vi burde spise hele familien?» Jeg ble veganer et par år senere. Søsteren min har derimot gjort det til sitt livsprosjekt å spise like mye animalske produkter som to personer trenger. Sammen utgjør vi en gjennomsnittlig persons karbonavtrykk.

«Ingeniørlaboratoriene er her nede,» sa Guy og pekte bortover gangen. Bygningen er en interessant miks av glass og treverk, og jeg kan se inn i noen av rommene. «Det er litt rotete her i dag siden de fleste er borte – vi flytter rundt på utstyr og omorganiserer litt. Vi har mange pågående prosjekter, men BLINK er favorittbarnet nå for tiden. De andre astronautene stikker innom av og til bare for å høre hvor lenge det er til det nye, fancy utstyret vil bli ferdig.»

Jeg smiler fornøyd. «Er det sant?»

«Ja.»

Jobbeskrivelsen min er faktisk å lage fancy astronaututstyr. Jeg kan skrive det på LinkedIn-profilen min. Som om noen bruker LinkedIn.

«Nevrovitenskapslaboratoriene – dine laber – vil være til høyre. Denne veien fører til –» Mobilen hans ringer. «Beklager – er det i orden om jeg tar den?»

«Selvsagt.» Jeg smiler mot bevercoveret hans (naturens egen ingeniør) og ser bort.

Jeg lurer på om Guy vil tenke at jeg er teit hvis jeg tar noen få bilder av bygningen som jeg kan vise til vennene mine. Jeg avgjør at jeg kan leve med det, men da jeg finner frem mobilen, hører jeg en lyd fra borte i gangen. Den er myk og klar, og høres ut som en …

«Mjau.»

Jeg ser på Guy. Han er travelt opptatt med å forklare en svært ung person hvordan man kan sette på Vaiana, så jeg bestemmer meg for å undersøke nærmere. De fleste rommene er tomme laboratorier fulle av instrumenter og utstyr som ser ut som det kan tilhøre … vel, NASA. Jeg hører mannsstemmer fra et annet sted i bygningen, men ser ikke snurten av –

«Mjau.»

Jeg snur meg rundt. Og ser rett på en ung, kalikofarget katt som stirrer nysgjerrig tilbake på meg.

«Og hvem er så du?» sier jeg og strekker frem hånden. Katten kommer nærmere og snuser forsiktig på fingrene mine, før den gnir hodet mot hånden min.

Jeg ler. «Så fin jente.» Jeg setter meg på huk for å klø henne under haken. Hun biter meg lekent i fingeren. «Er ikke du helt perfekt? Så pus-sig at jeg skulle møte deg her.»

Hun ser overlegent på meg og går av sted. Jeg tror hun forstår ordspill.

«Kom igjen, jeg biter ikke.» Hun ser bare enda mer fornærmet på meg og hopper opp på en vogn full av esker og tungt utstyr som ser kostbart ut. «Hvor skal du?»

Jeg myser og prøver å se hvor det ble av henne, og da oppdager jeg det. Utstyret? Det dyre og svært viktige utstyret er i ferd med å velte. Katten var akkurat tilstrekkelig borti det til at det nå faller mot meg.

Akkurat.

Nå.

Jeg har mindre enn tre sekunder på meg til å komme meg bort. Det er synd, for kroppen min er plutselig tung som bly og nekter å adlyde hjernens signaler. Jeg står bare der, livredd og paralysert, og lukker øynene mens tankene svirrer i hodet. Går det bra med katten? Kommer jeg til å dø? Herregud, jeg kommer til å dø. Knust under en wolframambolt, som Per Ulv. Jeg er en Pierre Curie fra det tjueførste århundre som snart vil få hodet knust under et vognhjul. Bortsett fra at jeg ikke har en ledig plass ved fysikkinstituttet ved Universitetet i Paris å gi videre til min ektefelle, Marie. Bortsett fra at jeg bare har gjort en tidel av all forskningen jeg gjerne vil utføre. Bortsett fra at jeg ønsket meg så mange ting, men aldri har – å, herregud, nå skjer det …

Noe treffer meg i ryggen og dytter meg bort til veggen.

Alt gjør vondt.

I et par sekunder. Så avtar smerten, og alt blir lyd: metall som klirrer idet det treffer gulvet, høye skrik, et gjennomtrengende «mjau» i det fjerne, og nærmere øret mitt … noen som peser. Mindre enn tre cm fra øret mitt.

Jeg åpner øynene, gisper etter luft og …

Grønt.

Jeg ser bare grønt. Ikke mørkegrønt, som gresset utenfor; ikke lyst, som pistasienøttene jeg spiste på flyet. Det er en klar, gjennomtrengende grønnfarge. Intens. Velkjent, men ikke lett å plassere. Ikke ulik –

Øyne. Jeg ser inn i de grønneste øynene jeg noensinne har sett. Øyne jeg har sett tidligere. Øyne omkranset av bølgete, svart hår og et kantet ansikt med fyldige lepper, et avskrekkende kjekt ansikt. Et ansikt som tilhører en stor og kraftig kropp – en kropp som presser meg inn mot veggen. En kropp med bred brystkasse og to lår som kraftige tømmerstokker. Det ene låret et trykket inn mellom beina mine og holder meg oppe. Uten vanskeligheter. Denne mannen lukter til og med som en skog – og se på den munnen. En munn som fremdeles puster tungt, antakelig etter kraftanstrengelsen med å nettopp ha reddet meg fra å havne under flere hundre kilo med teknisk utstyr av metall, og –

Jeg vet hvem den munnen tilhører.

Levi.

Levi.

Jeg har ikke sett Levi Ward på seks år. Seks velsignede, rolige år.

Og nå er han her og presser meg opp mot en vegg inne på NASA romfartssenter, og han ser … han ser …

«Levi!» roper noen. Klirrelydene forstummer. Det som skulle falle, har falt. «Går det bra med deg?»

Levi rører seg ikke, og han ser heller ikke bort. Munnen hans rører på seg, og det gjør halsen hans også. Han åpnet munnen for å si noe, men det kommer ingen lyd ut. I stedet kommer en hånd, både varsom og hastig, opp til ansiktet mitt. Hånden er så stor at den dekker hele kinnet mitt. Jeg føler meg omsluttet av koselig, grønn varme. Jeg ynker meg da han fjerner den. Det er en ufrivillig lyd som glipper ut av meg, men jeg slutter da jeg merker at han bare flytter hånden til bakhodet mitt. Til hulrommet ved kragebeinet mitt. Til pannen, hvor den stryker bort håret.

Det er en forsiktig berøring. Fast, men varsom. Dvelende, men hastig. Det er som om han studerer meg. Prøver å forsikre seg om at jeg er like hel. Tar meg inn og husker meg.

Jeg kikker opp og ser for første gang ekte bekymring i Levis øyne.

Han beveger leppene, og jeg tror at noen kanskje – kanskje sier navnet mitt? Først én gang, og deretter enda en gang. Som en slags bønn?

«Levi? Levi, går det –»

Øyelokkene mine faller ned, og alt blir svart.