Brit Mæhlum og Unn Røyneland

Det norske dialektlandskapet

Innføring i studiet av dialekter

Forord

Med Det norske dialektlandskapet har vi en ambisjon om å presentere talemålssituasjonen i Norge på en faglig grundig og samtidig pedagogisk måte. Vi har særlig forsøkt å tilpasse framstillingen til den språklige virkeligheten på begynnelsen av 2000-tallet.

Boka er i utgangspunktet en lærebok om norske dialekter for norsk- og nordiskstudenter på universitets- og høgskolenivå. Majoriteten av denne målgruppa har hatt dialektkunnskap som pensum på videregående skole. Vår klare målsetting er derfor å ta et steg videre fra dette kunnskapsnivået og tilføre noen flere dimensjoner til det som har vært klassisk dialektlære i norsk skole. Slik denne kunnskapsbolken tradisjonelt har blitt forvaltet, har en vært særlig opptatt av konkrete målmerker og deres geografiske utbredelse. Den faglige vekten har dermed blitt lagt på detaljert lokal variasjon, og framstillingene har ofte vært basert på en forestilling om de ekte, opprinnelige og enhetlige dialektene.

Også i vår framstilling vil det tradisjonelle dialektlandskapet bli beskrevet på en nokså utførlig måte, med omtale av det som har vært regnet som de sentrale språktrekkene i ulike geografiske områder. Vi vil imidlertid konsentrere oss om større geografiske enheter på et region- eller fylkesnivå, snarere enn på enkeltkommuner og bygder. Målet vårt er å få fram de store mønstrene og overordnete tendensene og slik få presentert en oversikt over hva som karakteriserer det tradisjonelle norske dialektlandskapet. Denne målsettingen har blitt avgjørende også i gjengivelsen av dialektkartene som viser utbredelsen av ulike språklige fenomener. Visualiseringen av enkeltfenomener skjer ved hjelp av kart i liten målestokk, med minimal oppmerksomhet på geografiske detaljer og desto større vekt på å få fram hovedmønstrene i utbredelsen av gitte språktrekk. Selve det faglige grunnlaget for kartene er likevel det samme som for mer uttømmende og detaljorienterte framstillinger.

Det er på andre analytiske nivåer enn de reint språkgeografiske at vi håper å kunne tilføre noe nytt med dette læreverket. Vi ønsker for det første å inkludere en viss faghistorisk refleksjon omkring den dialektologiske tradisjonen. Det betyr blant annet at vi kommer til å trekke opp et ideologisk bakteppe for denne disiplinen, og i den forbindelse vil selve måten talemålsmaterialet tradisjonelt har blitt samlet inn på, inngå som et vesentlig aspekt i framstillingen. Men også fordi vi går nærmere inn i det som på mange måter har fungert som dialektologiens «arvtaker», nemlig sosiolingvistikken, vil vi legge stor vekt på metodiske forhold. Ved at vi framhever både forskjeller og likheter mellom de to forskningstradisjonene, vil slike faghistoriske aspekter i seg selv kunne bidra til en økt forståelse for hvordan talemålsundersøkelser har forholdt seg til en dagsaktuell virkelighet.

For det andre er boka basert på et grunnleggende syn om at dialekter ikke er homogene og statiske størrelser, men tvert imot variable og dynamiske. Dette er dimensjoner som vil komme til uttrykk på forskjellige måter: Eksemplifiseringen av ulike dialekter gjennom konkrete dialekteksempler vil i noen tilfeller være i form av mer enn én persons talemål, for slik å understreke at variasjonsbredden kan være betydelig innenfor et gitt lokalt talemål (det gjelder ikke minst eksemplene fra byene). Bakerst i boka er det et tjuetalls dialekteksempler fra ulike deler av landet i form av lydfiler som man kan lytte til ved å klikke på lydsymbolene.

I tillegg er det inkludert et eget kapittel om dialektendringer rundt om i landet, for slik å antyde noe om retningen på utviklingen. Her har vi også forsøkt å sette hele det norske dialektlandskapet inn i et overordnet samfunnsperspektiv: Hva er de mest sannsynlige utviklingslinjene i det norske språksamfunnet; hvilken plass og posisjon er det rimelig å tro at dialekter vil ha her i landet i de nærmeste tiårene?

Den første utgaven av denne boka kom i 2012, og i denne nye og reviderte utgaven har vi oppdatert teksten med ny forskning og faglige referanser. Vi har også fjernet dialektprøvene fra førsteutgaven og lagt til de nye lydfilene som er nevnt over. I tillegg har boka fått et nytt kapittel som omhandler dialekttilegnelse og dialektbruk blant nye brukere av norsk.

Summa summarum – dette er ei lærebok om norske dialekter der refleksjonen omkring det som har med språklig variasjon å gjøre, er like sentral som det å gjøre rede for tradisjonelle dialekttrekk og deres geografiske utbredelse. Slik ønsker vi å øke kunnskapen om hvordan det dialektale, som kulturarv, har blitt og blir forvaltet i vårt seinmoderne samfunn.

Takk til professor Arne Torp, Universitetet i Oslo, som fungerte som konsulent på førsteutgaven av denne boka, og som har gitt oss tilbakemeldinger og korreksjon på en rekke små og store faglige spørsmål. En særlig stor takk til professor Stian Hårstad, NTNU, som bidro med oppmuntrende respons både i den tidlige fasen av skriveprosessen og som også har bidratt med smått og stort i denne reviderte versjonen. En stor takk går også til alle gode kollegaer og andre rundt om i landet som entusiastisk takket ja til å bidra med dialekteksempler fra sine respektive områder. Til sist en takk til forlagsredaktør Camilla Danielsen som har kommet med svært gode og konstruktive innspill underveis i prosessen.

Trondheim og Oslo, mars 2023

Brit Mæhlum og Unn Røyneland

DEL 1 Fagtradisjonen

I denne første delen vil vi først og fremst gjøre greie for hvordan den vitenskapelige utforskningen av det norske dialektlandskapet har foregått – fra «begynnelsen», det vil si på midten av 1800-tallet, og fram til i dag. Hvilke overordnete vitenskapelige idealer og hvilke metoder har forskerne hatt i studiet av lokale talemål? En sentral side ved denne faghistoriske framstillingen er forholdet mellom dialektologien, som var den rådende tradisjonen i mer enn 100 år, og sosiolingvistikken, som har en langt kortere historie som fagtradisjon. I dag har disse to forskningstradisjonene langt på vei smeltet sammen, slik at en i moderne studier av dialekter og dialektbruk trekker veksler på så vel dialektologien som sosiolingvistikken.

Som viktige aspekter i denne historien om studier av dialekter er det ytterligere to temaer som peker seg ut i den videre framstillingen: dialektkartenes plass i forskningen og inndelingen av det norske dialektlandskapet. Kunnskap om hvordan en innenfor tradisjonen har tenkt omkring dialektal grensesetting og språklige inndelingskriterier, er med andre ord sentrale ingredienser i dette fagfeltet.

1 Dialektologi og sosiolingvistikk To tradisjoner som må sees i sammenheng

En karakteristisk reaksjon som en ofte møter på når norske dialekter er temaet, er hvor beklagelig det er at «dialektene forsvinner», og der ungdommen blir betraktet som den store synderen. Eller en blir som språkforsker konfrontert med hvor frustrerende det er at de tradisjonelle dialektkartene ikke er i samsvar med terrenget, noe som da ofte utløser diskusjoner om hvor «feilen» ligger – hos karttegneren eller hos språkbrukerne. De underliggende forestillingene som slike reaksjoner avspeiler, er en forventning om at språk, i dette tilfellet dialekter, er statiske og uforanderlige størrelser. Eller iallfall burde de være det. I tillegg reflekterer disse reaksjonsmønstrene en forventning om at dialekter er noe som opptrer i form av regelmessigheter og klare grenseoppganger, der bestemte språktrekk enten er riktige eller feil innenfor den aktuelle dialekten. Og de «riktige» trekkene forventes det da at alle innenfor det aktuelle dialektområdet skal bruke. Eller iallfall burde de bruke dem.

Denne noe karikerte beskrivelsen av typiske holdninger til dialekt og dialektbrukere har en kjerne av sannhet ved seg. Det er nemlig en gjennomgående innstilling hos «folk flest» at det finnes korrekte – og dermed også ukorrekte – former i en dialekt. Og disse autoritative formene er da i all hovedsak slike som har en viss historisk tradisjon innenfor det aktuelle geografiske området. Men også språkforskerne har tenkt slik, ikke minst var det lenge tilfellet innenfor den forskningstradisjonen som gjerne går under betegnelsen dialektologien. Dialektologi er den formen for språkvitenskap som studerer den geografiske utbredelsen av ulike språktrekk, og som i stor grad baserer seg på kart som et viktig metodisk hjelpemiddel. I det følgende vil vi skissere noen av de mest sentrale karaktertrekkene ved denne disiplinen, som var den toneangivende innenfor talemålsforskningen fra midten av 1800-tallet og helt fram til 1970-årene. Dialektologi er fortsatt viktig i dag fordi all nyere talemålsforskning på et eller annet vis er fundert på den kunnskapen som de klassiske dialektologene innhentet. En viss innsikt i dette teoretiske og metodiske fundamentet vil dessuten kunne bidra til å øke forståelsen for dialekter generelt: Hvilket innhold blir som regel lagt i selve termen «dialekt», og når slutter eventuelt noe å være «dialekt»? Hvem er videre den «typiske» dialektbrukeren? Og hvordan skal vi lese og forstå de mange kartene som har vært så sentrale i de fleste dialektologiske framstillinger?

Vi skal i det følgende sette den dialektologiske forskningstradisjonen inn i en politisk og ideologisk sammenheng for å forklare vesentlige sider ved de dialektologiske arbeidsmetodene. Deretter ser vi nærmere på den disiplinen som langt på vei overtok etter dialektologien, og som de siste 40–50 årene har stått for det meste av talemålsforskningen i Norge – nemlig den retningen som gjerne omtales som sosiolingvistikk. Det er nettopp med kunnskap om forholdet mellom disse to forskningstradisjonene at vi bedre kan forstå hvordan den manglende korrespondansen mellom kart og terreng har oppstått.

Dialektologi: en diakron vitenskap

En regner gjerne Ivar Aasen (1813–1896) og hans store innsamlingsarbeid på midten av 1800-tallet som begynnelsen på det vi kan kalle en reell dialektologisk vitenskap i Norge. Med Aasen ble mye av fundamentet for den dialektologiske virksomheten i de neste hundre årene lagt. De politiske rammene – og langt på vei selve drivkraften – bak Aasens virksomhet var det faktum at Norge igjen var blitt en selvstendig stat, men at denne statsdannelsen manglet et eget skriftspråk. Det gamle norske skriftspråket (norrønt) var gradvis blitt erstattet av dansk i løpet av den lange unionsperioden med Danmark. Én måte å reetablere en egen norsk skriftkonvensjon på ville være å avdekke det som fortsatt fantes av karakteristisk norsk språkmateriale, for så å bruke dette i gjenskapingen av et nytt nasjonalspråk. Den mest nærliggende og hensiktsmessige kilden for et slikt språkmateriale fant en nettopp i de ulike norske dialektene, altså i det tradisjonelle talemålet slik det ble brukt ute blant «vanlige folk». Det vitenskapelige verktøyet for arbeidet sitt hentet Aasen i den såkalte komparative språkvitenskapen – altså sammenliknende språkvitenskap – som hadde blitt etablert som en framgangsrik forskningstradisjon tidlig på 1800-tallet. Dette var en vitenskap som var gjennomgående historisk orientert, med vekt på å avdekke eldre språklige stadier og språkhistoriske utviklingslinjer.

Det er en viktig ideologisk dimensjon som utfyller og utdyper dette bildet – nemlig nasjonalromantikken. Nasjonalromantiske strømninger preget store deler av det europeiske kontinentet gjennom mesteparten av 1800-tallet, og ideologiske elementer herfra fikk avgjørende betydning i den politiske gjenetableringen av den norske nasjonalstaten. Det som framfor alt særkjenner nasjonalromantikken filosofisk og ideologisk, er dyrking og framheving av det spesifikt nasjonale – i dette tilfellet «det norske». Ikke minst var det av stor betydning å dyrke det særskilt nasjonale på ulike kulturelle og språklige områder, og en bærende figur i denne nasjonale kultusen ble av ulike grunner den norske bonden. I denne idealiserte og ideologiserte karakteren mente en at en kunne etterspore det mest typiske, ekte og opprinnelige norske som fortsatt var bevart. Samtidig er det nødvendig å huske på at en overveldende majoritet av Norges befolkning faktisk bodde på bygda på denne tida, og denne majoriteten var framfor alt bønder. En by som Kristiania (nå Oslo) hadde eksempelvis ca. 3000 innbyggere på begynnelsen av 1800-tallet.

Det er med et slikt historisk-ideologisk bakteppe en må betrakte tradisjonelle dialektologiske studier. I tillegg er det viktig å framheve det som var det grunnleggende og i realiteten enerådende tankesettet i all språkvitenskap fra tidlig 1800-tall og til godt ut på 1900-tallet – historismen. For å forstå et gitt fenomen i nåtida var det nærmest en forutsetning at en også måtte undersøke dette fenomenets opprinnelse og historiske utvikling; det som kalles et diakront perspektiv. Slik historisering var lenge den rådende tenkemåten innenfor stort sett alle human- og samfunnsvitenskaper, men ble gradvis avløst av andre tankemønstre utover på 1900-tallet. I dialektologien kan en si at de historiserende dimensjonene var dominerende fram til omkring 1970-årene.

Disse overordnete prinsippene fikk konsekvenser for det konkrete dialektologiske arbeidet. Som et slags grunnprinsipp kan en si at den klassiske dialektologien har etterstrebet et autentisitetsideal, et ideal som framfor alt har kommet til uttrykk i selve innsamlingen av språklige data. Dette innebærer i praksis et ønske om å finne den optimale dialektbrukeren med den optimalt «riktige», «ubesudlete» og slik sett mest mulig «ekte» dialekten. Inkarnasjonen av denne typen «perfekte» og dermed «autentiske» informanter har i den språkvitenskapelige faglitteraturen ofte blitt omtalt med det engelskspråklige akronymet NORMs, som er en betegnelse for Nonmobile, Older, Rural Males. Det er med andre ord i helt bestemte og temmelig avgrensete deler av befolkningen at en ifølge slike idealer vil finne de best egnede respondentene, noe som her betyr de som med stor sannsynlighet har bevart tradisjonelle dialekttrekk i størst mulig grad. Erfaringsvis finner en slike språkbrukere nettopp i rurale strøk, ikke minst blant eldre mennesker, og særlig blant dem som ikke har vært geografisk mobile, men har bodd i samme lokalmiljø hele livet. Med utgangspunkt i et utvalg av slike «gode og stødige» dialektbrukere regnet en da med at en hadde tilgang til den mest «autentiske» dialekten. I internasjonal dialektologi var det i stor grad menn som dominerte som respondenter, men denne tendensen ser ikke ut til å ha vært like sterk i nordiske dialektologiske undersøkelser.

Innsamling av språklige data foregikk innenfor denne tradisjonen gjennom standardiserte spørrelister, ettersom mesteparten av dialektologisk arbeid i Norge foregikk i en periode uten særlig tilgang til teknologisk opptaksutstyr. Enten respondenten selv fylte ut lista, eller om forskeren var til stede og gjorde selve nedskrivingsarbeidet, innebar dette i praksis en registrering av det som gjerne omtales som rapportert språkbruk. Det vil altså si at det ikke nødvendigvis er respondentenes faktiske talemål som blir registrert, men det vedkommende selv mener å bruke, eller det hun eller han tror er de «riktige» dialektformene i området. Med en slik innsamlingsmåte fikk en med stor sannsynlighet tilgang til de mest mulig opprinnelige og «ekte» dialektformene, men ikke de alternative, ofte nyere formene som også kunne være i bruk. Intern variasjon innenfor ett og samme dialektområde ble generelt betraktet som mindre interessant blant dialektologene, så sant den ikke var uttrykk for et eldre historisk trinn i språkutviklinga. I analysen av språklige data kunne derfor variasjon i materialet gjerne underkommuniseres eller helt elimineres, slik at talemålet innenfor et gitt geografisk område gjerne framstod som mer ensartet enn det i realiteten var.

Idealene for den klassiske dialektologien resulterte følgelig i at talemålsbeskrivelsene etter hvert framstod som tilbakeskuende og arkaiserende. De omhandlet i en viss forstand talemålsvarieteter som hørte fortida til, og som i flere tilfeller bare deler av en gitt lokalbefolkning faktisk brukte. Utover i andre halvdel av 1900-tallet ble det stadig mer åpenbart at de dialektologiske innsamlingsmetodene bare i begrenset grad var i stand til å beskrive en dagsaktuell språkvirkelighet. Med de radikale samfunnsmessige omveltningene som det norske samfunnet gjennomgikk, særlig i etterkrigstida, med omfattende urbanisering og både geografisk og sosial mobilitet, kunne ikke den tradisjonelle dialektologiske metoden fange opp sentrale mønstre og utviklingstendenser i det norske talemålslandskapet – selv om riktignok enkelte norske dialektologer allerede tidlig på 1900-tallet begynte å utforske bymål (mer om dette hos Mæhlum & Røyneland, 2011). Det er med denne dialektologiske forskningstradisjonen som bakgrunn vi nå skal se litt nærmere på den sosiolingvistiske talemålsforskningen.

Sosiolingvistikken og vekten på det synkrone

Sosiolingvistikken vokste i en viss forstand fram som en reaksjon på tradisjonell dialektologi. Samtidig er det viktig å understreke at vesentlige sider ved den sosiolingvistiske talemålsforskningen bygger på og er en videreføring av dialektologien. Det er slik sett både brudd og kontinuitet som karakteriserer forholdet mellom dialektologi og sosiolingvistikk. Vi vil her forsøke å få fram noe av det mest sentrale ved begge disse dimensjonene, altså både bruddene og kontinuiteten.

Selve etableringen av sosiolingvistikk som en egen forskningsdisiplin blir gjerne tidfestet til 1960- og 1970-årene, framfor alt med referanse til William Labovs og Peter Trudgills storbyundersøkelser i henholdsvis USA og England. Til Norge kom de nye forskningsideene tidlig på 1970-tallet, riktignok uten at dét førte til at all talemålsforskning fra den tid kan kalles sosiolingvistisk. Tvert imot levde de to tradisjonene side om side i tida framover, dels i et visst konkurranseforhold, dels i et slags symbiotisk fellesskap. Faktum var at sosiolingvistene nesten uten unntak måtte forholde seg til den kunnskapen dialektologene satt på, mens dialektologene på sin side knapt kunne unngå å bli påvirket av de nye innsiktene sosiolingvistene hadde frambrakt. I enkelte tilfeller var det også slik at forskere som var opplært i klassisk dialektologisk metode og analyse, gradvis ble mer og mer sosiolingvistiske i sin teoretiske og metodiske tankegang. I praksis kan en si at de to retningene mer eller mindre smeltet sammen en gang mot slutten av 1900-tallet, i den forstand at så å si alle som har forsket på norske dialektforhold de siste tiårene, har trukket veksler på både klassisk dialektologi og nyere sosiolingvistikk.

Noe av det essensielle i forskjellene mellom disse to tradisjonene kommer til uttrykk i to termer som til tider blir brukt om dem – henholdsvis dialektgeografi og dialektsosiologi. Der dialektologen som regel var opptatt av den geografiske utbredelsen av bestemte dialektfenomener, har sosiolingvisten først og fremst konsentrert seg om hvordan disse fenomenene blir brukt – eller ikke brukt – i ulike sosiale grupper. Det dialektale er altså et felles omdreiningspunkt for begge forskningstradisjonene, noe som også gjenspeiles i andre begreper som har blitt brukt om sosiolingvistikken, som at den for eksempel har blitt omtalt som sosial dialektologi. Disse likhetene til tross, la oss her fokusere på hvordan noen aspekter ved en typisk sosiolingvistisk studie skiller seg fra en klassisk dialektologisk undersøkelse. Forskjellene er her vel å merke noe stiliserte; virkeligheten er som regel noe mer sammensatt:

I sosiolingvistikken har en som regel et ønske om å beskrive hvordan språket kan variere mellom ulike grupper og individer eller også hos ett og samme individ. Språklig heterogenitet og variasjon er altså to sentrale stikkord. Sosiolingvistikken har i utgangspunktet vært en synkron vitenskap, der det er faktiske språkforhold og sosiale mekanismer i samtida som står i sentrum. Samtidig har sosiolingvistiske erfaringer også blitt brukt mer og mer aktivt i tolkningen av historiske utviklingsforløp, og i de seinere årene har studiet av språkendring stått svært sentralt innenfor disiplinen.

De tidligste sosiolingvistiske studiene ble foretatt i urbane områder. Etter hvert fikk imidlertid disiplinen et mer mangfoldig nedslagsfelt, med studier i ulike sosiale kontekster. Informantene blir hentet fra forskjellige sosiale kategorier og ulike aldersgrupper, noe som må sees på bakgrunn av disiplinens overordnete mål om å beskrive språklig variasjon og mangfold. I datainnsamlingen har det blitt lagt stor vekt på å etablere mest mulig naturlige og reelle samtalesituasjoner, slik at språket kan observeres i faktisk bruk. Teknisk opptaksutstyr er her normalt en betingelse. Siden 1970-tallet og framover har det blitt foretatt et betydelig antall studier av talemålssituasjonen rundt omkring i Norge, og de aller fleste av disse undersøkelsene har i varierende grad hatt en sosiolingvistisk orientering (for en oversikt over deler av denne forskningen, se f.eks. Mæhlum & Røyneland, 2011). Det er likevel særlig ett tema som har preget denne forskningen, nemlig i hvilket omfang tradisjonelle dialekttrekk blir opprettholdt, eller ikke opprettholdt, i ulike lokalsamfunn. Eller for å si det på en litt annen måte: I hvilken grad og på hvilke måter blir nyere språktrekk, som altså ikke er i samsvar med tradisjonell dialekt, brukt blant beboerne i et gitt lokalmiljø? Det en her har ønsket å belyse, er mekanismene i den prosessen som gjerne omtales som «dialektuttynning», og som vi i den videre framstillingen vil omtale som dialektnivellering (se særlig kapittel 7). Slik sett er det en klar historisk ambisjon ikke bare i dialektologien, men også i mye av sosiolingvistikken – en ønsker å undersøke både hvordan og hvorfor språkendringer skjer.

Det vil føre altfor vidt å forsøke å summere opp de mer detaljerte resultatene av den sosiolingvistiske forskningsinnsatsen. Det er imidlertid noen tendenser og mønstre som er dokumentert når det gjelder det vi kan kalle «graden» av dialektbruk blant ulike grupper språkbrukere; det vil si hvilket omfang tradisjonelle dialektformer har. For å få en tilstrekkelig nyansert innsikt i helheten, og kompleksiteten, i den norske dialektsituasjonen er dette i høyeste grad relevant bakgrunnsstoff. Her vil vi bare påpeke noen av de mest åpenbare tendensene i resultatene fra denne forskningen, tendenser som i stor grad er i samsvar med mønstre som sosiolingvistiske studier også i andre land har avdekket:

Intraindividuell
variasjon
Interindividuell variasjon
Urban – rural
Eldre – yngre

Hver enkelt språkbruker har normalt mer enn ett register i sitt individuelle språklige repertoar; det vil si flere alternative måter å uttrykke seg på avhengig av situasjon. Dette kalles intraindividuell variasjon.

Individer fra samme lokalsamfunn, men med ulik sosioøkonomisk og kulturell bakgrunn kan ha til dels svært forskjellig språkbruk. Dette omtales gjerne som interindividuell variasjon.

Rurale områder tenderer å ha mer frekvent bruk av tradisjonelle dialektale trekk enn tilgrensende urbane eller urbaniserte lokalsamfunn.

Eldre språkbrukere tenderer å bruke gjennomgående flere tradisjonelle språkformer enn yngre språkbrukere.

Det er likevel viktig å presisere at flere aspekter ved disse mønstrene også var vel kjent blant tradisjonelle dialektologer. Men gitt de overordnete målsettingene som på sett og vis lå «innbakt» i klassisk dialektologi (jf. det foregående), falt det utenfor de fleste dialektologenes faglige synsfelt å ta i betraktning andre talemålsbrukere enn de antatt «optimale», det vil si de såkalte NORMs.

Dialektkartenes posisjon på 2000-tallet

En vesentlig ingrediens i all dialektologisk forskning og formidling har vært dialektkart. Kartene visualiserer den geografiske utbredelsen av ulike språktrekk, i tillegg til at en ved hjelp av slike kart kan trekke opp grensene mellom det som blir betraktet som forskjellige dialektområder. Dialektkartene har tradisjonelt hatt en særlig sentral plass i ulike innføringsbøker i dialektologi. Den viktigste termen i tilknytning til denne typen kartlegging av språklige forhold er begrepet isogloss. Begrepet betyr bokstavelig talt likt språk (gresk iso + gloss), og er et uttrykk for den grensen som blir trukket gjennom et geografisk område for å angi hvor et gitt språklig fenomen er utbredt, og hvor denne utbredelsen slutter. Områder med divergerende språkbruk blir da gjerne markert ved hjelp av ulike former for skravering eller fargelegging.

I de seinere årene har det kommet fram til dels sterk kritikk mot selve grunnlaget for slik språklig kartografi og isoglosstrekking. Visse aspekter ved disse innvendingene kom riktignok til uttrykk også blant tradisjonelle dialektologer, men det er særlig på grunn av de nye perspektivene som sosiolingvistikken har kommet med, at de problematiske sidene med dialektkartene virkelig har blitt tematisert. Disse problematiske aspektene kan struktureres i to hovedbolker: Det er ett sett med argumenter som berører det teoretiske og mer prinsipielle ved isoglosser som fenomen, og så er det ett sett med argumenter som først og fremst har med lesingen og tolkningen av dialektkartene å gjøre.

Vi kan se på noen av de mer teoretiske problemene først. En isogloss har nok alltid opp gjennom dialektforskningens historie blitt betraktet som en konstruert, metaforisk størrelse – altså et bilde på noe i den «virkelige» verden. Isoglossen er en idealisert grenselinje som er trukket på et kart, mens den faktiske språkbruken i «terrenget» ikke alltid er så regulær og forutsigbar. Et stadig tilbakevendende mer teknisk problem skyldes at mange ulike lydskriftsystemer har blitt praktisert opp gjennom årene, dels med ulike nasjonale standarder, dels med ulike prinsipper også internt i det enkelte land. Det innebærer at det har vært mange forskjellige retningslinjer for overføring av tale til skrift, altså for hvordan et gitt lydlig fenomen skal være representert med ett bestemt grafisk tegn. I tillegg har det blitt stadig mer åpenbart at det som på dialektkartene er markert som en isogloss mellom to klart forskjellige lydkvaliteter, la oss kalle dem A og O, i realiteten arter seg som en gradvis overgang fra den ene lyden til den andre, altså med flere mellomstadier mellom A og O. Den geografiske plasseringen av isoglossen er dermed blitt foretatt på grunnlag av de grafiske symbolene som mer eller mindre tilfeldig er blitt satt på alle mellomvariantene, som altså enten er blitt markert som en A eller som en O. Isoglossen er dermed ikke i stand til å fange opp det kontinuerlige som preger overgangen mellom de to lydkvalitetene.

Det prinsipielle problemet vi her er inne på, er hvordan en isogloss skal kunne fungere som et symbolsk uttrykk for hvordan et språklig fenomen er utbredt i en befolkning, altså i faktisk språkbruk. Når en på et kart trekker en enkel linje som markerer bruk av varianten A på den ene siden av linjen og O på den andre, indikerer en samtidig at språklig variasjon foregår på en geografisk og sosialt brå måte – altså at overgangen fra én språklig variant til en annen tilsynelatende skjer helt plutselig og absolutt. For isoglossen signaliserer jo i seg selv et slikt enten-eller-prinsipp. Men faktum er at dialektale ulikheter bare unntaksvis kommer til uttrykk på denne måten. Forskningen viser tvert imot at overgangen mellom ulike språklige varianter normalt skjer gradvis – både geografisk og sosialt, og eventuelt også lydlig, som vi nettopp var inne på. Den enkelte språkbruker kan også variere bruken av et visst språklig fenomen, slik at både variant A og variant O blir brukt (såkalt intraindividuell variasjon). Det vil med andre ord si at både A og O i varierende omfang anvendes, særlig i overgangssonen mellom to geografiske områder. At et slikt geografisk og sosialt kontinuum (det vil si en gradvis og sammenhengende overgang) skal være representert i form av en enkelttrukket linje, kan derfor oppleves som både fornuftstridig og til tider direkte misvisende.

I refleksjonen over slike problemer må en imidlertid ha de tradisjonelle dialektologiske arbeidsmetodene i mente. For det var altså innenfor den klassiske dialektologiske perioden at størsteparten av dialektkartene ble tegnet. Følgelig er isoglossene basert på et empirisk materiale som i all hovedsak stammer fra få, og gjerne eldre, språkbrukere. I valget mellom flere språklige varianter var hovedprinsippet at den eldste og mest opprinnelige varianten av et visst fenomen ble vurdert som den «gyldige». Eventuell intraindividuell variasjon hos en språkbruker, eller interindividuell variasjon mellom språkbrukere fra ett og samme område, kom normalt ikke til uttrykk. En nødvendig konsekvens av slike arbeidsrutiner er dermed at isoglossene gjerne blir framstilt som mer brå og absolutte enn det sannsynligvis var grunnlag for.

Hvis vi likevel velger å se bort fra disse mer prinsipielle problemene med dialektkartene, hvordan kan vi best forholde oss til og bruke disse kartene i dag, på 2000-tallet? Det har gått noen generasjoner siden grunnlagsmaterialet for de etablerte dialektkartene ble samlet inn, og omfattende språkendringer kan ha skjedd siden den tid. En stor del av dialektkartene i Norge er basert på språkbrukere som lærte å snakke omkring år 1900. Studier viser riktignok at det kan være vanskelig å finne fram til de eksakte kildene for opptegnelsene; dels kan de være noe yngre, men mange er også eldre (se Røsstad, 2010 for nærmere drøftinger). Uansett er det liten tvil om at det norske dialektlandskapet har endret seg, i enkelte områder nokså radikalt, særlig i tiårene etter andre verdenskrig. Dette kommer vi nærmere tilbake til i flere sammenhenger i de følgende kapitlene. Derfor er det nokså enkelt å vise til eksempler på at det som framstår som den mest vanlige dialektvarianten innenfor et gitt område i dag, kan være en helt annen enn den dialektkartene skulle tilsi. I flere tilfeller kan en oppleve at den varianten som dialektkartene angir, faktisk bare er i bruk hos et mindretall av befolkningen, og da ofte i den eldste generasjonen. I tolkningen av slike kart er det derfor nødvendig å legge inn en del modifiserende «filtre» som nettopp tar høyde for endring og variasjon (jf. punktene ovenfor).

Oppsummerende kan en derfor si at de dialektkartene som er gjengitt i de fleste lærebøker, også i denne, generelt bør forstås som uttrykk for den sannsynlige maksimumsutbredelsen av gitte språklige fenomener. I flere tilfeller er imidlertid kartene så historisk tilbakeskuende at visse fenomener kan ha gått fullstendig ut av bruk i enkelte av de områdene som er markert på kartet. Generelt kan de fleste byer av en viss størrelse holdes utenfor mye av kartmaterialet, for det er nettopp i urbane områder at en gjerne vil finne de største og mest vanlige avvikene fra det språklige landskapet som tradisjonelle dialektkart viser.

Oppgaver til kapittel 1

Ta utgangspunkt i et dialektområde du kjenner godt, og prøv å finne ut i hvilken grad de tradisjonelle dialektkartene gir et godt bilde av talemålssituasjonen i dette området i dag.

Diskuter noen sentrale metodologiske forskjeller og likheter mellom dialektologien og sosiolingvistikken.

Hva forstår vi med intraindividuell og interindividuell variasjon? Kan du nevne noen eksempler?