Tracy Rees

Det lille huset ved sjøen

Oversatt av Linda M. Vikaune

Denne er naturligvis tilegnet Lucy Davies.

Takk og pris at vi slapp å ty til plan Z!

Prolog

Februar

«Kitty, det er på tide å gå hjem nå. Kitty? Klokken er halv sju – vi stenger kontoret. Kitty!»

Langt om lenge trenger stemmen gjennom dagdrømmene mine. Du store, ja, det er jo mørkt utenfor, og eiendomsmegleren Rebecca slår av lysene (det sier sitt at vi er på fornavn, siden jeg verken skal kjøpe eller selge et hus – og heller ikke jobber her).

«Unnskyld,» svarer jeg forferdet. «Har jeg oppholdt deg? Jeg var i min egen verden.» En drømmeverden. Når enkelte mennesker trenger trøst, skjenker de seg et glass vin, tapper i et varmt boblebad eller ringer en venn. Min måte å løfte humøret på er å besøke eiendomsmeglere og se på boligene som er til salgs. Da blir jeg straks transportert bort fra regnfulle, skitne London og lever mitt beste liv – i forskjellige versjoner avhengig av hvilket hus jeg ser på.

Det trenger ikke å være stort eller storslagent eller luksuriøst – jeg er ikke så urealistisk – men jeg ønsker meg et rede, et pent og fredelig et. To soverom er nok – ett til meg og Mitch, og et til venner og familie som kommer på besøk. Jeg vil gjerne ha en hage med et epletre, og sølete fotturer rundt omkring med flott utsikt. Hvis jeg virkelig skal ta i, ville jeg gjerne bo ved havet og våkne til måkeskrik hver morgen, men det er et rent luftslott. Storesøsteren min, Cooper, bor på landsbygden i Surrey, og vi har alltid hatt et nært forhold, så den «virkelige» drømmen – om det finnes noe slikt – er å bo i nærheten av henne. Da kunne vi møtes og ta en kaffe, passe hverandres kjæledyr og lage middag til hverandre. Det hadde vært idyllisk.

I tillegg til eiendommene i London selger Mullins & Meade også en god del hus på landet sør for byen, og jeg har stirret på dem i nesten en time allerede. Hvor blir tiden av?

«Det gjør ikke noe.» Rebecca ser overbærende på meg mens hun knepper igjen jakken. «Jeg ventet på en tilstandsrapport uansett. Men nå må jeg nesten gå hjem.»

«Selvfølgelig. Tusen takk skal du ha, igjen. Og hvem vet, kanskje en vakker dag …»

Jeg skynder meg ut mens Rebecca låser og strener av gårde i den hustrige kvelden. Det er midt i februar, bekmørkt, med et lett yr. Det er slett ikke hyggelig her ute, men likevel klarer jeg ikke å rive meg løs.

Nå blir jeg stående og stirre på Til salgs-plakatene i det flombelyste utstillingsvinduet. London haster og brøler rundt meg. En Oasis-sang strømmer ut av baren på den andre siden av gaten og flyter på den fuktige, blekkblå luften, og jeg kjenner at jeg blir nostalgisk. En buss braser forbi og spruter en bølge med skittent vann over buksebeina mine. Men hva bryr jeg meg vel om det? I tankene befinner jeg meg i et sjarmerende enderekkehus med to soverom og utsikt til landsbygden på grensen mellom Surrey og Sussex. Se på de fine frisene i spisestuen! Og det ser ut som de originale flisene i peisen? Så vakkert.

Jeg er håpløs. Og Mitch er slett ikke like besatt av å kjøpe et hus på landet. Han har ikke noe imot det heller, men han er ingen dagdrømmer med stjerner i øynene, slik som meg. Han sier stadig vekk at det kommer til å skje når tiden er moden, og at rent økonomisk er det utenfor rekkevidde i minst to år til. Alle er i samme båt, jeg vet det – hus er latterlig dyre nå for tiden – men hver gang jeg slutter på jobb tidlig, klarer jeg ikke å gå forbi Mullins & Meade uten å stikke inn.

Når det er rolig, prater jeg med de ansatte om husene, og de spøker om at jeg burde komme og jobbe for dem. Det skulle jeg faktisk gjerne ha gjort, men jeg tjener mer i den jobben jeg har, og fokuserer på å spare til egenkapital. Når de har det travelt, stenger jeg ute lyden av telefoner og bare ser på alle de nydelige husene som er til salgs. Det er virkelig veldig hyggelig av dem å holde ut med meg. De har for lengst skjønt at jeg bare kaster bort tiden deres, men det virker som om de ikke har noe imot at jeg står der i hjørnet som en annen potteplante.

Å, se på dette! Fire soverom, blå ytterdør og hvitmalte vegger nesten dekket av en klatrende rosebusk. Masser av parkering foran, dobbel garasje, diger hage med moden frukthage og en huske. Og vindusseter i stuen og det største soverommet! Elegant vinterhage …

Og vips, så er jeg der, krøllet opp på vindussetet med en kopp varm te mens jeg ser ut gjennom vinduet, kanskje betrakter fuglene på fuglebrettet … Det er ren fantasi. Selv etter å ha jobbet fulltid og bodd i den billigste (les: bitte liten og utrivelig) hybelleiligheten vi kunne finne i den mest tvilsomme delen av London, hadde vi aldri hatt råd til et sted som det. Det hender jeg lurer på om vi burde betale litt mer for å bo litt hyggeligere nå. Det ville ta enda lengre tid å få råd til å kjøpe, men det hadde kanskje ikke føltes like presserende hvis vi hadde et litt hyggeligere liv mens vi sparer. Men Mitch har ikke noe imot å bli der vi er.

«Det er du som drømmer om å kjøpe hus og alt det der,» sier han alltid. «Jeg har ikke noe imot å bo her og spare som en gal så du kan få det du ønsker deg en dag.»

Det er søtt av ham, men det hender jeg ønsker at han hadde hatt den samme drømmen. Men så har jeg vært besatt av hus helt siden mamma og pappa ble skilt. Cooper sier at jeg er desperat etter å gjenskape den trygghetsfølelsen vi hadde da vi var barn.

Jeg sukker og begir meg endelig hjemover.

Blokken vår er virkelig stygg. Naboene i etasjen over er bråkete og aggressive – de roper og skriker mot oss når vi spør dem pent om de kan dempe musikken/ropingen/trampingen en anelse – så det er ikke alltid så enkelt å få sove. Vi har ikke noe ordentlig kjøkken, bare en liten krok av stuen med komfyr, brødrister og vannkoker, så det er begrenset hva vi realistisk sett kan lage av mat. Husverten vil ikke la oss gjøre noen forbedringer, for han sier det vil spolere den estetiske stilen. Hvem skulle ha trodd at slitt, falskt mahognipanel og mørkegrønt kontorteppe kunne regnes som en estetisk stil?

Og dette til tross for at jeg er interiørdesigner! Eller nesten i hvert fall. Jeg jobber for en interiørarkitekt som prosjektkoordinator (det betyr at jeg gjør papirarbeid). Men i neste uke skal jeg starte på mitt første oppdrag for min egen klient – den aller første noen gang. Eller jeg skal assistere – Leo er hoveddesigneren – men jeg gleder meg likevel. Det blir det første prosjektet jeg har vært med på fra start til slutt, og forhåpentligvis blir det et springbrett til en ordentlig interiørdesignerjobb. Klienten, en velstående bankier i Wandsworth som heter Mrs. Fortran, er krevende og skarp, men det gjør meg ingenting. Det blir det nærmeste jeg kommer å utforme mitt eget hjem.

Jeg valgte dette yrket fordi jeg er glad i hus – selvfølgelig – men det er virkelig ikke slik jeg forestilte meg det. Sjefen min, Nigel, er en tyrann. Arbeidsmengden er hårreisende, og klientene er ofte umulige å tilfredsstille. Dagene går med til kjedelig og stressende arbeid, og om kveldene sitter vi i den bitte lille leiligheten og spiser pasta eller hentemat som studenter, så det eneste virkelig positive i mitt liv er Mitch. Jeg er klar over at det ikke er en spesielt sunn livsstil, men hva kan jeg gjøre? Vi har snakket om det mange ganger; dette er valg vi tar for å skape en framtid sammen.

Jeg tar heisen – siden den fungerer i kveld – til fjerde etasje. Jeg gleder meg til å fortelle Mitch om Mrs. Fortran. Hvis jeg gjør en bra jobb, får jeg lønnsforhøyelse, og da vokser egenkapitalen vår enda raskere. Og dette er bra nok inntil videre, ikke sant? Det har sine feil og mangler, men det er et sted hvor Mitch og jeg kan holde rundt hverandre etter en travel arbeidsdag, et sted å sitte krøllet opp i sofaen og se på TV og le sammen med en fredagspils. Det er det første stedet vi har bodd sammen, og bare det får meg til å smile …

Jeg er så utålmodig etter å fortelle Mitch nyheten at jeg braser inn i leiligheten. Og siden det ikke finnes hjørner eller ganger eller noe sted å gjemme i seg i det bitte lille hjemmet vårt, blir jeg umiddelbart konfrontert med synet av Mitch, sammenfiltret med en kvinne: armer, lepper og, underlig nok, bein – hvordan klarer de det uten å falle ned av sofaen? De spretter fra hverandre og stirrer på meg, og jeg stirrer tilbake på dem. Kvinnen er hans kollega Rachel, og hun har i hvert fall skamvett nok til å bli mørkerød.

«Å, herregud,» mumler hun. «Unnskyld, Kitty, unnskyld.» Hun ser ikke på meg da hun sier det. Mitch virker lammet av skrekk.

«Å, hei, Rachel,» sier jeg som en annen idiot, men jeg kommer ikke på noe annet å si. Og så stirrer vi på hverandre litt lenger.

Til slutt kremter Mitch og åpner munnen. «Herregud, dette er forjævlig,» sier han og tar et skritt bort fra Rachel. «Unnskyld, Kitty. Jeg ville ikke at du skulle få vite det på denne måten. Jeg hadde tenkt å fortelle deg det i helgen …»

Og det er i nøyaktig det øyeblikket hele verden åpner seg under føttene mine. For det betyr at han har noe å fortelle meg, noe han må tilstå. Det betyr at jeg ikke har misoppfattet situasjonen på et eller annet vis – som om det var mulig.

Nei, nei, nei, jeg takler ikke dette! Jeg blir stående som forsteinet i noe som føles som en evighet. Jeg klarer ikke å bevege meg, får ikke fram et ord, kan ikke tenke. Jeg er naglet til gulvet, og det eneste jeg føler, er kulde – kalde hender, kalde føtter. Og en brusende lyd i ørene. Mitch, som jeg nevnte for bare et øyeblikk siden, er mitt ett og alt.

Til slutt begynner tannhjulene i hjernen å snurre igjen. Jeg hadde tenkt å fortelle deg det i helgen. Ordene hans går rundt og rundt i hodet som en plate med hakk i. Det betyr at dette har pågått en stund, og at de har lurt på hvordan de skulle fortelle meg det, noe som antakelig betyr at Mitch skal forlate meg for å være sammen med henne, eller i hvert fall at han tenker på det …

Nei, jeg kan ikke tenke det. Livet uten Mitch vil bli … Jeg vil ikke så mye som tenke på et liv uten Mitch. Hjertet mitt har blitt revet ut av brystet og slengt ned på det grove, skogsgrønne nylonteppet.

Og det aller verste er at begge to er hyggelige mennesker. De har ikke gjort dette bare for å være ekle. Det betyr noe. Hjernen stritter imot sannheten et øyeblikk lenger – nummen, usammenhengende. Så kommer alt veltende over meg.

Uten Mitch, som har vært kjæresten min helt siden universitetet, min første kjærlighet, min beste venn, har jeg ingenting annet enn en jobb jeg hater, en hybelleilighet jeg avskyr, og en umulig drøm om å kjøpe et hus på landet – som er meningsløs uten ham uansett.

Å, herregud.

Kapittel 1

Det er seks uker siden helvetestorsdagen, som den vil bli kalt heretter, og jeg kan ikke påstå at det går bra – jeg er et vrak. Jeg har brukt opp flere esker med papirlommetørklær enn en hel hær med manneinfluensa, og jeg kan ikke engang trøste meg med å vindusshoppe hos Mullins & Meade, for det er ingen trøst i å se på hus som jeg aldri vil bo i sammen med Mitch. Hele den framtiden har blitt revet fra meg nå.

Og nå som jeg ikke lenger holder ut nåtiden for å spare til framtiden, har tiden mistet all mening. De seks ukene har gått som i en tåke, og uvelkomne fakta og erkjennelser har bombardert meg som hagl.

Mitch flyttet ut med det samme, en taktfull retrett. Han og Rachel har faktisk lagt ut på reise. Alle de omhyggelig oppsparte pengene hans skal likevel ikke brukes til egenkapital til lån for å kjøpe et hus på landet – de gikk med til en verden-rundt-billett og herberger og strikkhopping. Og siden mitt eget liv minner mest om et raskt raknende mareritt, har jeg også blitt arbeidsledig. Leo og jeg hadde avtalt et møte med Mrs. Fortran dagen etter helvetestorsdagen. Jeg burde ikke ha gått, men jeg ante ikke hvordan jeg skulle vri meg unna det uten å virke som en tosk. Jeg klarte ikke å konsentrere meg i det hele tatt, og til slutt brast jeg i gråt. Hun mente jeg var distrahert (sant nok), inkompetent (usant) og uprofesjonell (sant, men bare midlertidig og med god grunn). Hun fjernet meg fra prosjektet. Nigel ble rasende og ga meg sparken.

Jeg dro umiddelbart hjem til søsteren min på landet – tidligere det beste stedet jeg visste om i verden. Men denne gangen tenkte jeg bare på at jeg aldri kom til å dele et slikt sted med Mitch en dag, og det føltes ikke lenger som det tilfluktsstedet jeg trengte. Det var som om den digre, åpne peisen, de klukkende hønene, selv påskeliljene i syltetøyglass i vinduskarmen gjorde narr av meg. Så jeg ble værende i det fineste gjesterommet deres i en uke mens jeg jobbet meg gjennom den ene gigantiske esken med Maltesers etter den andre, drakk rødvin og gråt. Jeg klarte ikke engang å ta meg sammen lenge nok til å leke med de to nevøene mine, som jeg forguder, og de kunne fortelle søsteren min at «tante Kitty har blitt kjedelig!».

Så kom jeg tilbake til London og oppdaget at leiekontrakten på hybelleiligheten min skulle fornyes om bare noen uker. Husverten har ringt og sendt brev, men jeg har ignorert ham. Dette er min sjanse til å starte på nytt, men jeg makter ikke å lete etter et nytt husvære i den tilstanden jeg er nå. Og hvem vil vel ha meg som leietaker nå som jeg er arbeidsløs? Det mest fornuftige ville være å fornye kontrakten – jeg har hatt nok forandringer i det siste, og jeg takler ingen flere utfordringer akkurat nå. Men jeg orker heller ikke tanken på å bli boende her alene. Alt skjer altfor fort. Jeg får ikke grep om noe. Ingenting føles bra.

Cooper sier at jeg burde si opp leiligheten, pakke sammen tingene mine og bo hos dem så lenge jeg trenger det. «Du har jo alltid hatt lyst til å bo i nærheten,» påpeker hun når vi snakker sammen på telefon hver dag. «Kom hit, da vel. Du trenger ikke Mitch for å gjøre drømmen til virkelighet. Kom og gjør det uten ham. Drit i ham!»

Men jeg klarer ikke det heller. Det teller liksom ikke. Det er ikke det som er drømmen min – det hadde blitt en fargeløs kopi av en drøm. Å være arbeidsløs og singel og bo hjemme hos søsteren min, triste tante Kitty – det er bare for deprimerende. Kan ikke dra hjem til Cooper, kan ikke bli her, kan ikke finne noe nytt sted å bo … Ukene går uten at jeg får gjort noe konstruktivt.

Venner og familie er og blir medfølende, men alle er enige om at det er på tide jeg kommer meg videre. De sier jeg burde prøve en datingapp, gå på en blind date, finne meg en jobb … Jeg vet at jeg burde prøve å finne vikararbeid, om ikke annet, men jeg er fullstendig lammet. Jeg gråter så mye at det er mulig ansiktet mitt vil forbli rødt og hovent for alltid. Likevel insisterer alle på at det er på tide jeg tar meg sammen, forsoner meg med denne uventede vendingen livet har tatt, og foreta meg noe for å bedre min egen livssituasjon.

Så jeg bestemmer meg for å oppsøke en klarsynt. Det var nok ikke det de fleste av dem mente, men det er ærlig talt det beste jeg kan komme på.

Covent Garden New Age Centre er en labyrint av en bygning med korridorer og dører overalt. Jeg har valgt å bli spådd i hånden, av en eller annen grunn, heller enn med tarot eller krystallkule eller noen av de andre mulighetene senteret tilbyr oss som søker vår skjebne. Den fortryllende, goth-sminkede resepsjonisten (to adjektiv jeg aldri trodde jeg skulle bruke sammen) viser meg derfor til en dør i Regnbuekorridoren. Jeg trekker pusten dypt før jeg går inn. Jeg har aldri gjort noe slikt før. Det er antakelig bare sludder og vås og fullstendig meningsløst og bortkastet. Likevel har jeg tatt på meg den røde finkjolen min, som om jeg kan lokke til meg bedre framtidsutsikter om jeg kler meg pent. Så banker jeg på.

Jeg forventer å finne en middelaldrende og moderlig utseende kvinne innhyllet i sjal og paljetter, med russisk aksent og muligens en turban. Jeg blir flyktig skuffet over å se at den klarsynte er halvparten så gammel som meg. Eller, hun er neppe femten, men hun er betydelig yngre enn meg og mye hippere: en sped, liten skikkelse med langt, platinablondt hår fra pakke, digre, blå øyne innrammet i svart og turkis, og klær som ville ha gått rett inn i en realityserie som TOWIE. Resepsjonisten så faktisk mer mystisk ut! Men hun kikker opp på meg med et digert, blendende smil som smelter det stakkars, såre hjertet mitt, og så begynner jeg å gråte. Igjen.

«Å, kom inn, vennen,» kurrer hun med utstrakte armer, og i neste øyeblikk kaster jeg meg inn i favnen hennes og gråter mine modige tårer på skulderen hennes. Oi da.

Da jeg får samlet meg litt, setter vi i gang. Hun heter Angelique, og selv om det aner meg at navnet er like naturlig som hårfargen, kunne det ikke ha passet bedre. Hun er virkelig engleaktig, og jeg føler meg allerede roligere enn jeg har gjort siden helvetestorsdagen.

Hun begynner med å granske den venstre håndflaten min, og smiler så strålende at jeg blir håpefull. Så strekker hun seg etter den høyre hånden min og skjærer en grimase. «Å nei,» sier hun. «Det er ikke bra.»

Flott.

Jeg blir sittende med armen utstrakt og håndflaten opp mens hun myser ned i hånden min en stund, og så sier hun «hmm» og nikker. «Hjertesorg,» sier hun.

Jeg sukker. Jeg vil nødig være ufin, men det er ikke akkurat noen sylskarp konklusjon etter den dramatiske entreen min.

«Han har forlatt deg for en annen.»

Vel, det er jo ikke så usannsynlig, er det vel?

«Han er langt unna. Jeg ser palmetrær og en foss.»

OK, det er litt mer imponerende, men ærlig talt, det får meg ikke til å føle meg stort bedre! Ikke fortell meg hva Mitch driver med, hva med meg?

«Han har tatt fra deg noe verdifullt,» sier hun, og jeg rynker pannen. Mitch ville aldri stjele fra meg.

«Framtiden din,» legger hun til.

Og det har hun jo rett i. Det er det vennene og familien min ikke ser ut til å forstå. De er veldig opptatt av at han har skylden, derfor fortjener jeg bedre, og derfor burde jeg legge det bak meg og gå videre, men de skjønner ikke at idet han gikk, gjorde han det umulig. At da jeg mistet min fine, sorgløse Mitch, ble noe vesentlig i meg ødelagt. Og uten det kan jeg ikke gå videre.

«Du flyter i et tomrom,» sier hun, og jeg spisser ører, for dette er også fullstendig sant. «Framtiden er et blankt ark. Men du har kommet til en korsvei. Ikke bli stående der du er. Det er på tide å gå videre.»

Jeg lener meg ivrig fram. «Hvor da?»

Hun ristet på hodet. «Jeg ser ingen navn. Jeg ser et lite hus, med en liten hage, i fem minutters gåavstand til en liten by.»

Er alt smått i denne visjonen? Er det ingen gjenstander i normal størrelse?

«Bare der vil du finne svarene du søker.»

Så hvis jeg ikke finner dette miniatyrparadiset, er alt kjørt? Hva om jeg velger feil miniatyrhus i feil småby? Det er ikke akkurat beroligende.

«Og da blir alt … OK?» spør jeg.

Hun lukker øynene og puster dypt inn. «Du vil bli mange ting for mange mennesker. Du vil ha valgmuligheter – mange valgmuligheter. Du må ta valgene ett og ett. Og du vil få et rikt og vidunderlig liv.»

«Så lenge jeg flytter til dette huset som ligger fem minutters gange fra en liten småby?»

Hun rister på hodet. «Det tar fem minutter å gå til byen, ikke fra den. Det vil ta mye lengre tid å gå hjem.»

Det høres dypt og metaforisk ut. Det vil definitivt bli vanskelig å få følelsen av å høre hjemme noe sted uten Mitch. Og hvis Cooper har rett, har jeg prøvd å finne et hjem helt siden foreldrene våre ble skilt.

«Det er alt jeg ser,» avslutter Angelique og lukker hånden min og legger sin oppå min. «Dette går bra, vennen – du klarer dette. Akkurat nå er det stor forskjell på den høyre og den venstre håndflaten din. Men det vil snart forandre seg.»

Jeg aner ikke hva det betyr, men jeg har et mye mer presserende spørsmål. «Men hvordan skal jeg vite hvor jeg skal dra? Det finnes mange småbyer. Hvordan skal jeg vite hvilken som er den rette?»

«Den ligger ved havet. Du har vært der før, men ikke på lenge. Du vet det når du vet det.»

Og plutselig vet jeg det.

Kapittel 2

Da Cooper får høre at jeg skal flytte til Wales i et halvår – basert på råd fra en kiromantiker – blir hun nærmest hysterisk.

«Du har blitt gal!» hyler hun gjennom telefonen. «Den drittsekken har gjort deg så følelsesmessig nedslitt at du har mistet evnen til å tenke rasjonelt. Jeg har mest lyst til å fly til Bali eller hvor **** han er, og finne ham og kaldkvele ham!»

«Det er snilt av deg, men dette er virkelig det beste for meg.»

Hun hører ikke hva jeg sier; hun er for engstelig. Jeg var åtte da foreldrene våre ble skilt, og jeg har alltid vært litt følsom av meg. Jeg var så glad i dem begge to, og syntes hjemmet vårt var det beste stedet i verden, så jeg ble sønderknust da alt plutselig ble revet i stykker. Cooper, som er seks år eldre, tok meg under sine beskyttende vinger. Den andre søsteren vår, Cassidy, som er tre år henholdsvis yngre og eldre enn Cooper og meg, trengte ikke den typen omsorg. Hun taklet utfordringene i familien vår ved å forsvinne inn i skogen, bygge gapahuker og henge mer med venner; hun har alltid vært en fri sjel og bor i New York nå. Men den gangen visste jeg ikke hva jeg skulle ha gjort uten Cooper. Hun er moderlig, trøstende, sterk – og litt sjefete.

«Jeg forbyr det!» fortsetter storesøsteren min forferdet. «Dette er ikke noe et normalt menneske finner på. Vær så snill å komme til oss, Kitty, om så bare for noen uker! Jeg lover at jeg skal skjemme deg fullstendig bort. Kvitt deg med den gyselige leiligheten, og kom til familien din. Du kan gjøre mye bedre valg herfra.»

Hun har et godt poeng.

Men det er for sent. Jeg har allerede leid meg et lite hus sør i Wales. Jeg har avtalt en innflyttingsdato og bestilt en leiebil, for selv etter å ha levd et voksenliv i flere år trenger jeg ingen flyttebil. Mitch og jeg eide ingen møbler selv. Og siden jeg sparte for harde livet, har jeg ikke kjøpt så mye – og vi hadde ikke plass til så mye heller, selvfølgelig. Ergo får jeg plass til alle klærne mine i to middels store kofferter, og jeg har et par pappesker med bøker, papirer, fotoalbum og slikt. En personbil er mer enn nok. Alt er avgjort, og ikke engang Cooper kan stoppe meg nå, selv om jeg ennå ikke får meg til å fortelle henne at alt er bestemt.

Da jeg kom ut fra New Age-senteret den dagen, var jeg mildt sagt forbløffet. For første gang siden Mitch flyttet ut, gikk jeg inn på en kafé og ble sittende og gruble over Angeliques ord – en hyggelig avveksling fra å tenke dystre tanker inne i leiligheten. For første gang på flere uker hadde jeg noe å tenke på som ikke var Mitch, Rachel, affæren deres eller verden-rundt-reisen deres.

Pennystrand heter den lille småbyen jeg plutselig, midlertidig, skal flytte til. Da Angelique sa at den lå ved havet, og at jeg allerede hadde vært der for lenge siden, falt alt med ett på plass. Jeg forstår ennå ikke mesteparten av det hun sa, men hun sa jeg hadde kommet til en korsvei, og at jeg skulle ta ett valg om gangen, så nå gjør jeg det. Hun sa også at jeg bare ville finne veien framover derfra, så da drar jeg dit. Lengselen etter et fargerikt og lyst og vakkert liv må på et eller annet vis ha blitt preget inn i håndflaten min.

Vi dro dit da jeg var liten, kanskje seks eller sju år gammel – det var den siste familieferien vi var på hvor alle var med. Jeg har tenkt bedrøvet tilbake på Pennystrand mange ganger i årenes løp – en særegen og søt småby med kronglete gater, vennlige ansikter og lave rekkehus malt i glade farger. Den lå ved en halvmåneformet strand hvor søstrene mine og jeg kunne løpe omkring som vi ville. Skilsmissen skjedde like etter, og ferien i Pennystrand stråler desto lysere i minnet fordi den ble den siste gangen vi alle var virkelig lykkelige sammen.

Jeg prøver å få Cooper til å forstå det.

«Er det sånn du husker det?» spør hun og virker oppriktig overrasket, heller enn kranglevoren. «Som en virkelig lykkelig tid?»

«Ja, selvfølgelig! Vi var sammen alle sammen. Vi var en ordentlig familie. Husker du ikke den lille kafeen på stranden hvor vi pleide å drikke digre kopper med varm sjokolade?»

«Joooo …»

«Og minigolfbanen hvor det siste hullet var et blått slott med fallgitter?»

«Har du tenkt å flytte til Wales for å spille minigolf? Er det den nye framtidsplanen din?»

«Nei! Jeg har ingen framtidsplaner, har jeg jo sagt. Jeg er ikke klar til å legge langsiktige planer ennå, så jeg trenger bare et sted å være en stund. En pause fra alt.»

«Helt enig. Og jeg sier jo at du kan få det her. Du hadde blitt mye lykkeligere her sammen med oss, Kitty. Du kjenner ingen i Pennystrand. Du kommer til å bli deprimert!»

«Det blir jeg garantert ikke. Det blir helt sikkert vakkert og interessant, og jeg trenger et blankt ark for å klarne tankene. Dessuten er det for sent å overtale meg til å la være. Alt er ordnet.»

«Hva? Hva mener du?»

Jeg trekker pusten dypt og tilstår at jeg allerede har leid en bil og avtalt en flyttedato. Så holder jeg telefonen på god avstand fra øret.