Martine Strømsnes

20

Feriekolonien

Tilbake der alt begynte

Persongalleri

Ragnhild Eriksen – 26 år, lærerinne på Tangholmen skolehjem

Sverre Wendel – gårdbruker, Ragnhilds forlovede

Ingvald – tidligere elev på skolehjemmet, nå pleiesønn på Wendelgården

Rebekka Wendel – Sverres mor, enke, husmor på skolehjemmet

Bestyrer Rustad – skolebestyrer

Hjalmar Willassen – skolelærer

Marie Berg – ny kokke på skolehjemmet

Leif Berg – ny pedell

Edvard, Jens, Kristian, Arne, Ivar, Stein, Bernhard, David – noen av elevene

Perdy og Jakob Fredheim – Ragnhilds venninne fra feriekolonien og hennes ektemann

Turid Engebretsen (tidligere Reinert) – tidligere tante på feriekolonien

Isak Engebretsen – Turids ektemann

Carsten Hasvik – skolelege

Helene Gundersen – tannlege

Bjørg Johnsen, tidligere Vassli – 16 år, venter barn

Ole-Johan Johnsen – kirketjenerens unge hjelper, Bjørgs ektemann

Einar Kristiansen – biologisk far til Bjørgs barn

Åse Winther, tidligere Reinert – Ragnhilds venninne

Bjørn Winther – Åses ektemann, fotograf

Direktør Hasselblom – Åses tidligere arbeidsgiver og flamme

Ekteparet Granli – pleieforeldrene til Åses datter

Slik sluttet forrige bok

«Godt å se deg igjen,» sa Einar Kristiansen og mønstret Bjørg, som hadde satt seg ytterst på stolen hvor han tydeligvis nettopp hadde sittet og lest.

«Frøken Eriksen, her er en stol til Dem også,» sa han og trakk frem en stol fra kroken. «Bare sett Dem ned.»

Selv ble han stående midt i værelset.

«Du er tilbake på disse trakter, altså,» sa Bjørg hjelpsomt da han ble fri for ord.

«Ja. Etter en lang rundreise over hele Sør-Norge,» sa han og lo tørt. «Det er … godt å være tilbake.»

Samtalen føltes mildt sagt kunstig og oppstyltet. Bjørg nikket høflig til svar, og det var som om Einar Kristiansen forsto at han måtte ta sats.

«Jeg har tenkt på deg flere ganger etter at vi skilte lag den kvelden i høst. Men etter at frøken Eriksen fortalte meg sannheten, har du ikke vært ute av tankene mine så mye som et sekund. Jeg skammer meg sånn over at jeg bare dro min vei uten å si farvel engang. Men med mitt yrke hadde det vært nytteløst å utveksle adresser. Jeg er dessuten en ussel brevskriver. Ja, du synes nok jeg er ussel på alle måter, og det kan jeg ikke klandre deg for. Jeg må få lov å be om tilgivelse.»

«Jeg setter pris på at du i det minste er redelig nok til å ville si om forlatelse,» mumlet Bjørg. Hun presset en keitete hånd mot magen og unnvek blikket hans.

«Jeg skylder deg langt mer enn en unnskyldning.»

«Det er i orden,» hvisket Bjørg. Hun trakk pusten og vekslet et blikk med Ragnhild. «Faktisk så har alt ordnet …»

«Det er ikke bare fordi jeg vil gjøre det rette, men også fordi jeg har tenkt på deg, det kan jeg forsikre. Hadde jeg bare visst, kjære Bjørg, så skulle jeg ha kommet før. Nå håper jeg at du endelig vil la meg få stille opp for deg og barnet vårt, selv om jeg er sent ute.»

Han smilte nesten sjenert idet han grep hendene hennes og strøk henne over fingrene, også den der Bjørgs giftering nettopp hadde sittet. La han merke til den vesle fordypningen i huden? Nei, han virket kun opptatt av piken han hadde foran seg.

Ragnhild stirret som forhekset på scenen som utspilte seg fremfor henne, og ordene hans sank inn. Han kunne vel ikke mene … Men hun innså at hun var i ferd med å bevitne skjebnens groteske ironi da han trakk frem noe fra lommen og deretter lot de utenkelige ordene falle.

«Kjære Bjørg. Vil du gifte deg med meg?»

1

Tangholmen, mai 1957

Ragnhild hev etter pusten og lente seg lenger frem på stolen i det romslige værelset på pensjonatet. Hun stirret som hypnotisert på de to unge foran seg. Einar Kristiansen hadde gått ned på kne foran Bjørg. Hans ene hånd var i et fast grep rundt hennes, i den andre holdt han frem en liten fløyelseske med en skinnende blank ring.

Dette var det siste hun hadde forventet av dette besøket. Einar Kristiansen, silkestrømpeselgeren som i månedsvis hadde levd i uvitenhet om at han hadde gjort unge Bjørg Vassli gravid, hadde bedt dem komme til værelset hans på pensjonatet for å få en mulighet til å be om unnskyldning for sitt moralske overtramp mot piken. Ragnhild hadde vært i tvil om det var lurt å la de to unge treffe hverandre igjen, for Bjørg hadde gått videre i livet og giftet seg med en snill, ung mann som var villig til å ta på seg ansvaret både for henne og barnet hun ventet. Bjørg, derimot, hadde vært av den oppfatning at en unnskyldning fra strømpeselgeren ville gjøre det lettere for henne å legge fortiden bak seg og slå seg til ro i ekteskapet med Ole-Johan.

Ragnhild hadde holdt seg i bakgrunnen under det spesielle møtet mellom paret som bare hadde truffet hverandre én gang tidligere, en lørdagskveld i september i fjor. Litt brydd over å være tilskuer til et gjensyn av så privat karakter, hadde hun trukket seg tilbake til stolen i hjørnet. Hun hadde forventet at Einar ville komme med en beklemt unnskyldning, at Bjørg deretter skulle avsløre at hun nå var gift med en annen – og med de ordene sende strømpeselgeren ut i verden igjen med litt lettere skuldre.

Isteden var alt blitt snudd på hodet. Hvor lenge hadde Einar Kristiansen planlagt dette? Var det et frieri han hele tiden hadde hatt i tankene da han ba så innstendig om at Ragnhild måtte bringe Bjørg til ham, slik at han fikk fremføre sin unnskyldning? Himmel, for en skrekkelig pinlig situasjon hun hadde satt en stakkars hederlig, ung mann i! Nå angret hun på at hun ikke bare hadde fortalt ham med det samme at Bjørg allerede hadde rukket å gifte seg med en annen.

Einar så håpefull og skrekkslagen ut på en og samme gang, men holdt stødig i esken med ringen uten antydning til skjelving. Bjørgs øyne var store som tinntallerkener. Munnen var halvåpen, og hun forsøkte visst å stotre frem et par halvkvalte ord, men greide ikke å få ut noe fornuftig. Hun vekslet mellom å stirre på Einar og på ringen.

«M–mener du alvor?» kom det til slutt fra henne.

«Selvfølgelig! Jeg ville aldri ha latt deg i stikken om jeg bare hadde visst … Jeg burde ha visst! Frøken Eriksen hadde rett i det.» Han kastet et raskt blikk i hennes retning før han fortsatte. «Jeg var nitten år, og burde ikke ha stukket hodet i sanden for hvilke følger vårt lille møte kunne få. Jeg burde heller ikke ha dratt min vei uten å snakke med deg eller gi deg min adresse. Har du forsøkt å lete etter meg?»

Bjørg stirret hjelpeløst på ham. «Jeg … jeg trodde ikke det var noen vits i …»

Han trakk pusten dypt og holdt ringesken enda nærmere henne. «Vel, alt det kan vi slå en strek over. Jeg er klar for å ta mitt ansvar. Det er ikke fordi jeg må, men fordi jeg vil. Jeg har tenkt meget på deg i det siste. Vi hadde det jo veldig trivelig sammen. Du er ei artig jente som har vært innom tankene mine flere ganger siden den kvelden. Nå venter vi en liten en sammen. Dette var kanskje ikke helt slik noen av oss planla det, men slik ble det nå engang, og da får vi forsøke å gjøre det beste ut av det. Jeg lover å gjøre alt jeg kan for å gi deg og barnet vårt et godt liv. Selv om jeg reiser mye i arbeidet, har jeg arvet en fin leilighet etter far og har en god jobb. Du skal være i de tryggeste hender, det lover jeg deg.»

En tåre trillet nedover Bjørgs kinn, og hun strøk den fort bort. «Jeg …» begynte hun, før hun skar en grimase.

Ragnhild kunne føle smerten og frustrasjonen hennes i sin egen kropp. Det fantes bare ett svar på spørsmålet hans, uansett hvor mye Einar forsøkte å overbevise Bjørg om hvor godt liv han kunne gi henne. Det nyttet ikke. Han kom for sent.

«Det er …» forsøkte Bjørg igjen, men det virket ikke som om hun fant de riktige ordene. Ragnhild la merke til at hun strøk seg over ringfingeren med tommelen. Gifteringen sin hadde hun lirket av seg på vei inn til pensjonatet.

Stakkars Einar, tenkte Ragnhild. Hun brant etter å få si noe, å få hjelpe dem begge ut av denne umenneskelige situasjonen, men dette var noe de måtte ordne opp i selv. Hun måtte nøye seg med å være et lidende vitne til det bittersøte dramaet.

«Jeg skulle kanskje ikke ha overrumplet deg på dette viset,» sa Einar Kristiansen med et gutteaktig, nervøst smil. «Men etter å ha oppført meg som et fjols i så lang tid kunne jeg knapt vente med å få gjøre opp for meg og si det jeg ville. Da jeg åpnet døren og så deg stå utenfor, visste jeg straks at dette var det riktige. Jeg sverger. Det er dette jeg vil. Hva sier du, Bjørg? Skal det bli oss to?»

Bjørg skar en ny grimase og la hendene for magen. Denne gangen var det åpenbart at det ikke var sjelekvaler som fikk henne til å vri seg i smerte.

Ragnhild spratt opp fra stolen. «Hva er i veien?»

«Det er bare … Jeg har kjent en sånn rar følelse,» mumlet Bjørg. «Det er sikkert ingenting.»

Einar ble stående usikker midt i rommet, og trakk til seg esken da Bjørg på ny krympet seg i en ny grimase.

«Sett deg ned litt.» Ragnhild geleidet henne bort til stolen. «Hvor lenge har du kjent denne rare følelsen?» spurte hun vaktsomt. «Var det derfor du var så stille på veien hit? Hadde du smerter da også?»

Bjørg svarte ikke. Hun lente seg bakover på stolen med hånden presset mot den struttende magen. «Av og til er det bare slik. Ingenting å uroe seg for. Det er sikkert ikke noe farlig,» stønnet hun. Men nå så Ragnhild svetteperlene som hadde piplet frem i tinningene hennes.

«Jeg tror bare jeg trenger litt frisk luft. Dette kom litt brått på …»

Ragnhild holdt henne igjen da Bjørg forsøkte å komme seg på bena. «Er du sikker på at det ikke er best å bli sittende?»

«Det var virkelig ikke meningen å …» kom det ulykkelig fra Einar Kristiansen. «Er det noe jeg kan gjøre?»

Ragnhild fikk litt vondt av den unge mannen. Denne situasjonen var minst like vanskelig for ham. Han kjente ikke engang hele sannheten, og nå hadde han akkurat brettet ut hjertet sitt foran dem begge uten å få svaret han åpenbart håpet på.

«Se her, ta litt vann!» foreslo han og grep glasset som sto ved siden av håndvasken.

«Nei, jeg må ut og trekke frisk luft …» Bjørg bråtidde. Hun så ned mot gulvet, og de to andre fulgte blikket hennes.

Først forsto ikke Ragnhild hva som egentlig hadde skjedd, men så innså hun det. Vannet hadde gått.

«Å, kjære gud,» mumlet hun.

«Ragnhild, jeg tror …» sa Bjørg med skjelvende stemme.

«Jeg ser det.» Hun holdt et godt grep rundt Bjørgs arm. «Vi må få deg på sykehuset. Nå er det i gang.»

«Men det er for tidlig!» protesterte Bjørg. «Det er fremdeles en måned igjen. Doktoren sa at jeg ikke ville være fødeklar for uti juni.»

«Slikt kan man ikke vite helt sikkert. Det later til at denne krabaten har det litt travlere enn doktoren trodde.»

«Men … Det er jo en måned igjen!» gjentok Bjørg forvirret. «Det skulle ikke skje før i juni!»

«Niks. Det skjer nå,» sa Ragnhild og forsøkte å lyde rolig, men inni henne var alt det reneste kaos. Vannet hadde gått! Bjørg skulle føde! Kjære gud, nå måtte hun gjøre alt som sto i hennes makt for ikke å få panikk, for Bjørgs skyld.

«Herr Kristiansen, er De snill og går ned og ber damen i resepsjonen om å ringe etter sykebil?»

Einar Kristiansen var om mulig blitt enda blekere om nebbet. «Selvfølgelig.» Han tok et par steg over gulvet, før han virvlet rundt. «Men hva om bilen ikke rekker frem? Det er kanskje best om …»

«Bilen rekker i hvert fall fortere frem om De kommer Dem ned og får ringt!» bjeffet Ragnhild utålmodig. «Skynd deg nå, ikke står der og kop! Ring en drosjebil, om De tror det går fortere.»

Einar Kristiansen virret rundt som en hundevalp. «Jeg har bilen min like utenfor. Jeg kan kjøre henne til fødestuen med det samme. Det er det aller raskeste.»

Ragnhild skottet mot Bjørg, som hadde sunket ned på stolen igjen med et livredd uttrykk i fjeset og en hånd presset mot magen.

«Ålreit, det er vel ikke så dumt.»

De fikk stavret Bjørg på føttene og kom seg ned i resepsjonen. Damen bak resepsjonsdisken stirret forskrekket på dem idet de passerte. «Hva i alle dager? Er hun …?»

«Ja, vannet har gått. Herr Kristiansen er så vennlig å kjøre henne til fødestuen. Er De snill og sender noen med en beskjed til fru Vassli på Tangholmen? De har ikke telefon.»

«Selvfølgelig,» sa damen hektisk. «Jaså, så nå er tiden inne for vesle Bjørg.»

Ragnhild var i grunnen ikke overrasket over at damen på pensjonatet hadde full oversikt. Kanskje hadde hun til og med greid å legge to og to sammen etter besøket deres hos Einar Kristiansen også?

Pokker også, dette var blitt et salig rot, og alt var hennes feil. Hun skulle ha holdt munnen lukket og ikke blandet seg inn i saken. Men hvordan kunne hun ha latt være å fortelle Einar om tingenes tilstand, når han plutselig dukket opp ut av det blå på Tangholmen? Det måtte være en mening med det hele. Hvilken mening, visste hun imidlertid ikke, for foreløpig hadde Bjørgs tilstand bare ført til ulykke og misforståelser.

«Bør vi ikke vente på mor? Jeg vil at hun skal være med,» jamret Bjørg da Ragnhild bukserte henne inn i bilen blant esker og løse innpakninger med strømper i silke og nylon.

«Damen her på pensjonatet gir henne beskjed. Hun hiver seg helt sikkert rett i en drosje og dukker opp i god tid. Vi kan ikke kjøre tilbake og hente henne, det forstår du vel. Nå må vi komme oss til fødestuen fortest mulig.»

Hun svettet i håndflatene. Det var ikke bare hastverket med å få Bjørg til fødestuen som gjorde at hun nødig ville la fru Vassli eller svigermoren se Bjørg i strømpeselgerens bil.

Pokker også, svor hun igjen. Hvorfor hadde hun insistert på å blande seg inn? Og nå hadde hun attpåtil greid å trekke Bjørg ut av hjemmet når hun egentlig burde sitte helt rolig og ruge ferdig barnet sitt, og deretter gjort henne så opprørt at fødselen satte i gang en hel måned for tidlig. Nå vel, riktignok var det denne Einar som hadde opprørt henne … Men selv om Ragnhild nødig kunne ha forutsett at den karen skulle ha mer på hjertet enn bare en ren unnskyldning, så var samvittigheten hennes svart.

Einar Kristiansen var hard på gasspedalen. De vekslet ikke mange ordene på turen. Altfor mye var blitt hengende i luften etter frieriet hans på hotellrommet. Ragnhild kunne formelig føle på seg hvordan han verket etter å ta opp temaet på ny, fiske etter et svar eller en bekreftelse. I rettferdighetens navn burde nok Bjørg ha tatt seg tid til å oppklare misforståelsen for ham og fortalt at hun allerede var gift, men etter omstendighetene kunne ikke Ragnhild klandre henne for å ha annet å tenke på.

«Hvordan går det, Bjørg?» spurte hun og lente seg tilbake for å se på sin unge venninne i baksetet. Hun så både ukomfortabel og redd ut, skar først en grimase, men smilte deretter tappert til svar.

Stadig grønnere og bugnende trær gled forbi utenfor bilrutene. De var i begynnelsen av mai. Snart ville Tangholmen stå i full blomst. Solen ville varme opp sjøvannet i viker og bukter, og vekkerklokkene ville atter en gang bli overflødige når solstråler mellom gardinene og et sangkor av småfugler overtok jobben. Unntatt for Bjørg, som sikkert ville være våken før fuglene, med en liten baby i favnen. Tanken ga henne tårer i øynene. Bjørg skulle bli mor. Tiden var inne. Det var nesten ufattelig etter alt den unge piken hadde gjennomgått i vinter.

De var fremme ved sykehusets fødestue på rekordtid. Både Ragnhild og Einar støttet Bjørg frem til døren, men det var Ragnhild som førte ordet.

«Vannet har gått. Jeg er redd det haster,» sa hun bekymret til damen i skranken.

«Å, hun har nok fremdeles god tid,» sa damen en smule tørt mens hun betraktet Bjørg. «Vi skal finne et ledig værelse til henne, så tar vi personalia der. Jeg kan bare få navnet først?»

«Fru Bjørg Johnsen,» sa Ragnhild med dempet stemme etter et blikk over skulderen. «Hun er født 16. mars 1941.»

Et øyenbryn ble hevet hos damen bak skranken, sikkert idet hun regnet ut at alderen på fødestuens nyeste pasient, men hun sa ingenting.

Einar holdt seg i bakgrunnen og lot heldigvis ikke til å få med seg at piken han fremdeles kalte ʻfrøken Vassli’ nå gikk under navnet ʻfru Johnsen’. Damen i skranken tittet flere ganger i hans retning mens hun ringte til fødestuen, og fikk Bjørg plassert i en rullestol.

«Hva med mor? Når kommer hun?»

«Jeg skal sørge for at hun kommer,» lovet Ragnhild. «I mellomtiden blir du tatt godt vare på av jordmoren og sykesøstrene. Vær flink pike nå, dette greier du.»

Bjørg så ikke like overbevist ut, men hadde ikke annet valg enn å la seg trille av sted innover i korridorene av den unge sykepleiersken som kom for å hente henne.

«Det er nok best at De kjører tilbake,» foreslo Ragnhild mildt og så på Einar, som hadde slått seg ned på en av stolene ved inngangen og tent seg en sigarett. «Selv bør jeg bli her og vente til fru Vassli dukker opp.»

«Jeg venter gjerne sammen med Dem. Jeg vil gjerne vite at alt går bra med Bjørg. Jeg – dette er min feil. Jeg ga henne sjokk, eller hva?»

«De overrasket i alle fall meg,» sa Ragnhild med et tungt sukk. «De nevnte visst ikke at et frieri var det De egentlig mente med en unnskyldning.»

«Jeg burde ikke ha brukt ordet unnskyldning. Det jeg vil gi Bjørg, er en oppreisning for min simple oppførsel. Jeg ville aldri ha latt henne gjennomgå alt dette om jeg bare hadde …»

«De kunne jo ikke vite,» sa Ragnhild diplomatisk.

«Nei, men jeg burde ha visst. Jeg oppførte meg usselt. Og attpåtil mot en så ung pike. Herregud, hun var bare femten år …» mumlet han, som om tanken fremdeles satte en støkk i ham. «Jeg burde ikke bare ha visst, jeg burde ha holdt meg for god for en slik oppførsel. Jeg kan knapt forestille meg alt hun må ha gått igjennom, folkesnakk og rykter og … Vel, hun skal slippe å måtte lide mer nå. Dette er like mye mitt ansvar, og jeg akter å stille opp for henne.»

«De er en god mann.» Ragnhild følte seg ussel som fortsatte å forlede ham, men nå følte hun ikke at hun kunne blande seg mer. Einar måtte naturligvis få vite at Bjørg allerede var gift, men det fikk bli opp til henne selv å fortelle ham det. Men sant å si, når i all verden skulle hun gjøre det? Egentlig burde ikke de to treffes flere ganger, og i hvert fall ikke etter at barnet var født. Det ville bare føre til enda mer ulykke og kaos.

«Hvis hun selv vil det, da,» la han til og avbrøt tankerekken hennes. «Hun ga meg jo ikke noe svar.»

«Hun fikk mye å tenke på,» sa Ragnhild svevende. «Og dessuten er det andre hensyn å ta.»

«Hennes alder, naturligvis,» nikket Einar Kristiansen. «Man må kanskje søke om tillatelse til å inngå ekteskap når hun er så ung. Og hennes foreldre … himmel dem har jeg ikke engang tenkt på. De er vel rasende på meg.» Han var rødflammet i kinnene, som om bare tanken satte ham i forlegenhet.

Som seg hør og bør, tenkte Ragnhild, skjønt ikke med den samme ilskenheten hun hadde kjent tidligere. Nå syntes hun bare synd på den unge mannen. Han var ikke den casanovaen hun opprinnelig hadde stemplet ham som, men tvert imot snill og rettskaffen.

«Hun har ikke fortalt noen hvem De er,» sa Ragnhild lavt, og trakk pusten dypt for å forberede seg for den vanskelige avsløringen hun ble nødt til å komme med.

«Har hun ikke?» Einar Kristiansen virket forbauset. «Men De skjønte det likevel?»

«Det er bare jeg og en annen venninne av henne som har fått vite nok til at jeg greide å legge to og to sammen da De dukket opp. For øvrig har hennes munn vært lukket med syv segl. Dette har naturligvis vært meget vanskelig for både Bjørg og hennes foreldre. Hun bodde faktisk en stund hos denne andre venninnen som jeg nevnte, inntil hennes foreldre kom med en annen løsning.»

Han betraktet henne nysgjerrig. «Ja vel?»

«De må prøve å forstå hvilken situasjon hennes foreldre var i. Bjørg var sta, og fast bestemt på å beholde barnet og oppdra det alene. Jeg tror hun unnlot å kontakte Dem fordi hun var redd for å bli avvist. Da var det tross alt lettere å la Dem forsvinne, slik at hun i det minste kunne beholde minnet om Dem.»

«Hm.» Einar så noe uforstående ut. Han stumpet sigaretten i askebegeret på bordet mellom dem.

«Så snart hennes foreldre forsto at Bjørg ikke var til å rikke, ville de hjelpe henne så godt de kunne. Og dermed kommer jeg til det som Bjørg egentlig burde ha fortalt Dem selv. Nemlig at hun …»

«Frøken Eriksen, der er De!» avbrøt en skjærende stemme, og Ragnhild så opp. To kvinner kom hastende mot henne inn på venteværelset.

Å nei! skrek det inni henne.

Det var fru Vassli. Og damen hun hadde selskap med, var ingen ringere enn fru Johnsen, Bjørgs svigermor.