Neste bok i serien, Med revolver og stjerne, er i salg fra
20. oktober til 16. november 2023.

LOUIS MASTERSON

I DRAGENS KLØR

I dragens klør

Annonse i magasinet Western, 1966

Kapittel 1

HAN KOM SEG over Rio Grande en mørk høstnatt.

Bak ham – på Texas-siden – stanset forfølgerne og sendte en håpløs salve etter den mørke skyggen som kravlet seg i sikkerhet på Mexico-siden.

Mannen var en kaldblodig drapsmann og forbryter. Han var ettersøkt i tre stater, deriblant Texas.

Han gikk under navnet Race Drago, men hans virkelige navn var Racewick Dragolech. Han var sønn av en velstående polakk som hadde emigrert til Amerika og slått seg ned som gullsmed i Louisiana. Unge Racewick var eneste barn. Foreldrene var i femtiårene da han ble født, og det var en av årsakene til at de lot ham få gjøre som han ville. Faren hadde store planer for den begavede gutten. I Louisiana var det flere glimrende skoler, og gutten holdt ut til han var atten. Da rømte han etter en skandale med konen til en av lærerne.

Racewick var en av de guttene som fra sin tidligste barndom kom i konflikt med alt og alle. Det var noe i ham som opponerte mot all tvang, all disiplin og enhver form for autoritet. Samværet med de stive, formelle etterkommerne av Sørstatenes tidligere plantasjefyrster var for Racewick en eneste, lang utfordring. Til å begynne med moret det ham å slå dem i klasseværelsene og på idrettsbanen. Senere – da det utviklet seg til direkte slagsmål – beviste han at han kunne slå dem også der. Tre ganger – like før han rømte fra skolen – hadde han utkjempet regulære dueller. Det ble ikke brukt skytevåpen eller kårder, de tradisjonelle duellvåpen. Racewick – som kjente Sørstatenes skikker – sørget alltid for at det ble ham som fikk velge våpen. Hans kalde ro og slue beregning var noe de hissige, stolte sørstatsungdommene glemte å ta med i beregningen.

Racewick ertet dem, hånte dem og fornærmet dem så blodig at det til slutt brast for dem. Racewick rørte ikke en finger før det første slaget traff ham. Og det var nok; skikken sa at det var den fornærmede, det vil si den som ble slått, som hadde rett til å velge våpen.

Første gang valgte Racewick tykke, fire fot lange stokker av hickory. Etter ti minutters vill kamp lå hans motstander på marken med knust nese, et brukket kraveben og hjernerystelse. Selvfølgelig fikk ingen på skolen vite om kampen, det het at gutten hadde falt av en hest.

Andre gangen valgte Racewick å kjempe med bare never. Denne gang var motstanderen en svær, kraftig gutt med større rekkevidde og tyngde enn han selv. Kanskje det var nettopp derfor Racewick valgte nevene … Kampen ble lang og blodig, og til slutt sto Racewick og sjanglet – men han hadde vunnet igjen.

Tredje gangen valgte han barberkniver. De sårene han tildelte sin skjelvende motstander, var så alvorlige at det kom til undersøkelser. Men både den sårede, tilskuerne og Racewick selv holdt tett, og saken ble henlagt.

Etter det var det ingen som torde kjempe med den svarthårete, svartøyde polakken. Han måtte finne andre felter å høste triumfer på. Det var vel kjent på skolen at en blond, vakker gutt som gikk i øverste klasse, sto på meget god fot med fruen til en av lærerne. Racewick bestemte seg til å slå ut den blonde gutten. Han sørget for å bli kjent med kvinnen i løpet av høstsemesteret. Han gjorde henne ofte små ærender og hjalp henne i den lille hagen som hørte til lærerboligene. I flere uker holdt han øye med henne, og en kveld da han visste at mannen hennes var borte, gikk han like opp til de åpne verandadørene og inn i stuen, der han voldtok henne.

Han måtte slå henne nesten i svime. Da hun kom til sans og samling, begynte Racewick å snakke. Han sa at han visste om forholdet til den blonde gutten og sverget på at hun hadde lokket ham inn i huset og forført ham. Var hun hundre prosent sikker på at mannen ville tro hennes forklaring? Var hun sikker på at hennes rykte ville være uplettet etterpå?

Han tvang henne til å bryte med den unge mannen. Han tvang henne til å ha samleier med ham utover vinteren. Han hadde selvfølgelig ikke ant at det hadde vært et virkelig kjærlighetsforhold mellom den unge studenten og henne – ikke før hun en dag ble funnet død i huset med et brev ved siden av seg.

Racewick rømte før de fikk knepet ham. Han tok seg frem til grensen mot Texas og kom seg i sikkerhet i en liten landsby nord for Galveston. Her oppholdt han seg i flere måneder før han reiste tilbake og oppsøkte sine foreldre.

Forretningen var stengt. En liten plakat fortalte at den var lukket på grunn av dødsfall. Diskrete undersøkelser brakte for dagen at hans far var død, og at hans mor hadde reist østover etter det fryktelige sjokket.

Racewick sto i mørket og tenkte seg om. Tapet av faren affiserte ham ikke noe større. Han spekulerte derimot sterkt på hvordan han kunne sikre seg arven, formuen som lå oppbevart i gullsmedforretningen. Hans far var død, og han var eneste arving. Det kunne ikke komme på tale å gå til myndighetene og forlange arven utlevert. Skolen hadde sikkert tatt kontakt med foreldrene etter skandalen, og kanskje politiet hadde oppsøkt dem også.

Det var bare én ting å gjøre – hente pengene.

Han brøt seg inn. Han kjente hver hylle i forretningen og tømte dem systematisk. Han kjente siffergruppene til de to store jernskapene og åpnet dem. Han nøyde seg ikke med farens egne penger og private smykkesamling, han tok med seg alt som lå i forretningen til reparasjon, også de tunge stengene med sølv og gull som ennå ikke var forarbeidet. Han stappet gullet ned i en solid sekk og løftet på den. Den var tung, sikkert over førti kilo. Han fikk sekken ut bakveien og slengte den på ryggen. Varsomt gikk han bakgatene til han var ute av byen. Uten å kaste bort et minutt satte han kursen vestover – mot Texas. Der var det plass nok til å forsvinne. Han visste at ingen ville røre forretningen før moren hans kom tilbake, eller noen kom som hadde fullmakt fra henne, til å ta seg av boet. Det kunne gå uker, ja, måneder før innbruddet ble oppdaget.

Noen måneder senere befant unge Racewick Dragolech seg i en gudsforlatt, støvete by i Vest-Texas. Her omsatte han forsiktig noe av gullet og kjøpte seg part i en saloon. Et halvt år senere døde partneren hans plutselig, og Racewick solgte saloonen med god fortjeneste og flyttet til en annen by. Pengene han hadde tjent, investerte han i en stor jernvarehandel. Partneren døde noen måneder senere, og igjen solgte Racewick forretningen med svær fortjeneste. Tre ganger til gjorde han det samme. Hver gang brukte han gift. Fra farens verksted hadde han nok kjennskap til kjemi for å utføre mordene. Og alle fem hadde vært eldre menn …

Da han var tjuetre år gammel, var Racewick Dragolech en rik mann. Han hadde brukt bare en brøkdel av det gullet han hadde tatt fra farens verksted.

Disse årene hadde forandret ham svært. Nå var han fullvoksen – en høy, kraftig ung mann med intense, svarte øyne og mørkt, bølget hår. Ansiktet var bredt, med typisk slaviske kinnben og bred hake. Munnen var smal og syntes å kløyve ansiktet i to. Neseborene var fint formet, tynne og vibrerende som på en blodshest. Det intense, levende glimtet i øynene hans virket fascinerende på andre mennesker, særlig kvinner.

Det var imidlertid en side ved ham som tiden ikke hadde forandret: trangen til å være den første, den største og den beste. Han betalte åtte tusen dollar for en kastanjebrun hingst som var kjent for å være den raskeste i Vest-Texas. Han tok timer hos en forhenværende boksechampion fra England og ble en ekspert. Han hyret en mager, loslitt fyr fra landet ved Rio Grande og ba ham lære seg å bruke revolveren. Dette var i slutten av attensyttiårene, og så lenge han hadde vært i Texas, hadde Racewick holdt seg unna revolverkamper. Det var ikke fordi han var feig, men fordi han ennå ikke hadde hatt tid til å lære å bruke dette våpenet. Han forsto øyeblikkelig at hvis han fortsatt skulle leve og arbeide i Texas, måtte han bli fortrolig med våpen. På denne tiden var revolverdueller en dagligdags foreteelse i byene i Vest-Texas. Racewick forutså den dagen da han ble nødt til å gripe til våpen. Og med vanlig grundighet begynte han helt på bunnen.

Hans læremester var en av de få overlevende fra Quantrills bande, som hadde vært regulære fribyttere under borgerkrigen. Racewick fikk aldri vite hva mannen het, han kalte ham rett og slett Ace – «ess». For øvrig brydde han seg ikke om å vite det heller, det eneste han var interessert i, var å lære å skyte.

Og Ace tok oppgaven som en utfordring. Han begynte med å studere Racewicks hender. De var brede og kraftige, med senete, men korte fingre. Fingertuppene var butte, neglene flate og nesten firkantede. Ace lot ham prøve et halvt dusin revolvere før han ble stående ved en 1876-modell Smith & Wesson «Baby Russian» kaliber 38 S&W. Dette våpenet hadde et skjefte som var atskillig slankere enn de vanlige revolverne fra Colt og Smith & Wesson, og passet glimrende til Racewicks korte fingre. Det neste var løpslengden. Ace og Racewick prøvde seg frem og ble stående ved et løp på fire og trekvart tomme. Det neste var hylsteret. Det ble en fysisk eiendommelighet ved Racewick som fikk Ace til å velge et belte som var svært sjeldent – et dobbelt revolverbelte beregnet på såkalte krysstrekkere. Racewick hadde nemlig unormalt korte armer i forhold til kroppen. Når han sto oppreist med hengende armer, nådde fingrene hans ikke lenger ned enn til skrittet, der håndleddet vanligvis ville være. Dette bevirket at Racewick fikk en forholdsvis kort avstand å bevege hendene sammenlignet med mer langarmete menn. Ace valgte to våpen – dels fordi hans klient forlangte å lære å bruke begge hender, dels fordi han selv var en to-revolver-mann. En annen og tungtveiende grunn var at Racewick ikke ville bære våpnene fritt, som menn i skjorte og vest. Revolverne måtte bæres under en jakke, og vanlige hoftehylstre ville lage store buler på jakken. Ace passet til hylstrene slik at de kom til å ligge nesten rett over hver hoftekam. Skjeftene pekte forover og bikket svakt inn mot navlen. Med hylstrene plassert slik ville en åpen eller halvåpen jakke skjule våpnene ganske godt, og de unngikk de avslørende bulene.

Først nå begynte den egentlige treningen.

FEM MÅNEDER SENERE kom Ace i prat med en støvete, tungt bevæpnet fremmedkar i en bar i byen. De pratet litt sammen, og ingen vet hva Ace fortalte den fremmede, men litt senere hentet han hesten sin og red nordover mot de forrevne kløftene som dekket flere kvadratkilometer.

Et par timer senere møtte den fremmede en enslig mann, kledd i mørk dress og mørk hatt. Rytteren og mannen til fots betraktet hverandre en stund.

– Stig av, sa Racewick Dragolech.

Den fremmede rynket brynene, men lystret. Han gikk frem foran hesten, senket hodet for å få øynene i skygge og sa kort:

– Ace nevnte noe om en forretning, mister. Sett i gang og prat.

– Det er riktig, svarte den svartkledde med mørk, men behagelig stemme. – Ace tjente hundre dollars på å få deg hit.

Den fremmede rynket brynene. Hans høyre hånd beveget seg ørlite nærmere revolverskjeftet som stakk opp av det lavt skårne hylsteret.

– Hva pokker mener du? brast det ut av ham. Han fikk et glimt av mørkt, blankt lær i jakkeåpningen, og svetteperler skinte på overleppen hans.

– Jeg kommer til å drepe deg, sa Racewick vennlig. – Selvfølgelig vil du få anledning til å trekke mot meg. Værsågod, du først!

Den fremmede svettet voldsomt. Det var noe komplett sinnssykt ved det hele. Den lidenskapsløse stemmen, de svarte, levende øynene, smilet om den smale munnen …

Han åpnet munnen for å si noe, og så signaliserte hjernen brått … nå!

Han hadde revolveren så vidt klar av hylsteret da Racewicks skudd traff ham midt i brystbenet.

Racewick satt og røykte da Ace kom ridende en halv time senere. Den lille revolvermannen hoppet av, veltet liket rundt og betraktet skuddsåret.

– Glimrende, sa han tørt.

– Hvor kjapp var egentlig denne fyren?

Ace nølte litt. – Middels.

– Den neste må være bedre, Ace. Hundre dollar?

– Vi sier to hundre.

Racewick smilte. – All right!

Den døde ble begravd i en steinrøys, og de skjulte sporene omhyggelig før de tok en omvei tilbake til byen.

Den neste ble lokket ut i kløften noen måneder senere. Nok en enslig fremmed, med «revolvermann» skrevet over hele den nervøse, kjappe kroppen. Igjen pratet Ace med ham, og for annen gang brukte Racewick revolveren.

Denne mannen rakk heller ikke å heve sitt våpen. Han ble begravd et stykke unna den første.

– En gang til, Ace, sa Racewick. – Og nå venter vi til en av de store kommer. Fem hundre dollar?

– Jeg tror dette er verd tusen, mister Drago!

– All right, smilte Racewick. – Så sier vi det.

Det tok fem måneder før en av «de store» kom innom byen. Det var en liten, grå, uanselig mann i slutten av trettiårene. Han bar en enkel revolver høyt på hoften, og Ace holdt øye med ham hele dagen før han helt tilfeldig kom i snakk med ham ved baren. De vekslet bare et par bemerkninger før Ace gikk.

– Denne er stor, all right, sa Ace samme kveld. – Han er stor nok til å være forsiktig. Det nytter ikke å få ham ut av byen slik som de andre. Han har penger nok, og bare noe virkelig stort vil interessere ham. Jeg foreslår at du kommer i krangel med ham og så skyter ham.

– Her i byen? Utelukket. Tusen dollar, Ace. Bruk hodet ditt!

Det lille, rynkete fjeset til Ace var blekt av konsentrasjon. Han satt lenge i dype tanker. Omsider nikket han og forsvant. Han kom tilbake et par timer senere. Han var andpusten og opphisset.

– Det er Wayne Coulter! utbrøt han. – Revolvermann fra Nueces. Han har vært østpå og tjent godt på en ranch-krig i nærheten av Marshall. Han dreper ingen uten å få godt betalt – to tusen dollar.

– All right, Ace, sa Racewick og trakk frem lommeboken. – Her er to tusen. Gå og gjør en handel.

– Nå i kveld?

– Nå.

En time senere kom Ace tilbake. Han var blek og våt av svette.

– I orden! gispet han. – Han gikk med på det!

– Detaljer, takk, svarte Racewick kjølig.

– Du er en gullgraver som har funnet en åre der inne i kløften. Du bor i et telt. Jeg har oppdaget det og vil ha skjerpet. Det er ikke registrert. Ingen har gravd der inne tidligere, og du har ikke brydd deg om å registrere det. Han kommer i morgen tidlig. Han vet at du sover lett og har en revolver. Ace sank ned i en stol og tørket svetten av ansiktet.

– Takk, Ace, sa Racewick. – Jeg rir av gårde nå og venter på ham.

– Ri rundt! Han må for all del ikke finne ferske spor inn til kløften.

– Jeg er ikke idiot, Ace!

Racewick følte ingen spenning eller angst da han litt senere red ut av byen. Han følte bare en trygg forvissning om at dette var den endelige prøven. Når dette var over, ville han kunne slappe av – han var en ener. Nå først kunne han føle seg helt trygg. Nå trengte han ingen. Han kunne alt – og til fullkommenhet.

Han red langsomt inn i labyrinten av kløfter og fant frem til den største. Han ble i kløften til dagen grydde, da karet han sammen kvist til et bål bak en sving og tente på. Så skjulte han hesten bak svingen, gikk femti meter nærmere inngangen til kløften og stilte seg bak en svær blokk.

Ingen spor førte inn, ingen kunne se ham bak steinen, og bak svingen piplet røyken fredelig mot himmelen.

Fellen var satt.

Wayne Coulter kom ved daggry. Han holdt en lett karabin over knærne. Han holdt inn hesten da han fikk øye på røyken, og betraktet den lenge. Han beregnet vindretningen og nikket for seg selv. Kjapt hoppet han ned av hesten, slo tøylene om en stein og begynte å gå langs kløftveggen. Han holdt karabinen ved hoften og lot venstre hånd dingle løst.

Da han var tjue meter fra den store steinen, stanset han. Hans vare instinkter sa ham at noe var galt. Uten en lyd lot han karabinen falle ned i den myke sanden. Plutselig delte skyggen av steinen seg – en mann i mørke klær sto plutselig i klar silhuett mot de solbelyste sanddynene.

Coulter betraktet ham i taushet. Han hadde aldri sett ham før. Det var meget mulig at mannen bar revolver under jakken, men det affiserte ikke Coulter. Hans egen hånd hang bare et par tommer fra hornskjeftet på Colten.

– Mister Coulter? Den behagelige stemmen bar lett over de tjue meterne med klar luft.

– Ja.

– Beklager å ha lurt Dem inn her, men det var nødvendig for å få denne prøven overstått.

– Hvilken prøve? Coulter snakket jevnt og rolig. Hans selvsikkerhet slo ikke en sprekk.

Den mørke mannen lo. – Jeg har trent med revolveren en tid, sa han vennlig. – Jeg har satt meg selv på prøve noen ganger med tilfredsstillende resultat. De, mister Coulter, kan betraktes som den endelige, avgjørende eksamen!

– Du vil trekke mot meg? Coulter smilte skjevt. – Da har du rett i at dette blir den avgjørende prøven. Men jeg har ikke noe utestående med deg, så du kan ennå trekke deg.

– Trekke meg? Racewick lo. – Dette har jeg sett frem til i over et år, mister Coulter! Vil De være så vennlig å trekke først?

Coulter stirret intenst på det mørke ansiktet. Mannen måtte være gal. Han følte et vagt streif av uro.

Selvfølgelig var fyren gal – riv ruskende gal! Men han hadde våpen og måtte tas alvorlig. Kunne det være en felle? Hadde han et gevær i ryggen? Coulter merket at svetten begynte å klø i hodebunnen.

– Ikke vær engstelig, mister Coulter, sa Racewick plutselig. – Det er bare oss to her. Ellers ville det jo ikke bli noen prøve!

Coulter ventet på det varme bruset av blod gjennom årene, de korte sekundene da sansene var vidåpne og nerver og muskler trimmet til lynsnar reaksjon.

Han trakk med et lite sleng av overkroppen. Den kortløpete revolveren var så å si i stilling da skuddet traff ham i brystbenet og kastet ham voldsomt bakover. Coulters skudd gikk i fjellveggen over Racewick. Han døde fort, han sparket et par ganger med bena.

Racewick slapp våpenet på plass og tente en sigar. Så gikk han tilbake til skyggen og satte seg. En halv time senere hørte han hovtramp.

Ace holdt inn hesten. Ansiktet hans var fortrukket av spenning.

– Du tok ham! hvisket han nesten andektig. – Du tok Wayne Coulter!

– Det stemmer. Racewick slo asken av sigaren. De svarte øynene hans betraktet Ace vennlig.

Ace hoppet av. Han begynte å stille spørsmål.

Racewick reiste seg rolig. – Jeg tok ham, mer er det ikke å si om den ting. Kan du lære meg mer, Ace?

– Nei, Gud bedre! Ansiktet hans skiftet plutselig uttrykk. – Hva mener du! Du … du …

– Jeg har ikke bruk for deg lenger, Ace, sa Racewick rolig. – Men du skal få samme sjanse som de andre. Trekk, Ace!

Den lille, grå revolvermannen skalv. Tårene rant nedover det furete ansiktet.

– Du mener det ikke! Du kan ikke mene det, Drago! Ikke etter alt jeg … Jeg …

– Trekk, din lille rotte!

– Nei, hylte Ace. – Nei, nei, nei!

Racewick trakk revolveren langsomt. Han lot løpet peke ned. Ace sto på samme flekken. Den magre kroppen hans skalv.

– Nei, gråt han, – nei … nei!

Racewick skjøt ham mellom øynene. Før han begravde de døde, fisket han frem Aces lommebok og tok pengene.

Så tok Race Drago de rytterløse hestene og red ut av kløften: en livsfarlig psykopat, en klarhjernet, slu mann på bare tjuefire år. Da han et år senere ved et tilfelle ble oppdaget av en iherdig sheriff og jaget over Rio Grande til Mexico, ble det opptakten til en hendelse som kom til å ryste regjeringene både i Mexico og De forente stater.