Jane Casey

Drapet

Oversatt av Heidi Bern

Jane Casey

Drapet

Oversatt av Heidi Bern

Til Mary Brennan

med kjærlighet og takknemlighet

Her er politibetjentene i London by,

de jobber hardt, er modige og trofaste.

De drikker sin te,

er oppe til tre,

og passer godt på deg.

Janet og Allan Ahlberg: Politi og røvere

Richmond Park

Søndag 22. september 2013

Klokken 00.43

Kulden var som et dyr. Den hadde bitt seg gjennom flere lag av klærne Megan hadde på seg; rovdyrtennene dens trengte gjennom huden og helt inn til skjelettet. Det verket. Kulden i kroppen var mer smertefull enn muskelkrampene hun hadde i leggen. Hun trakk genserermene ned over hendene og stakk armene innunder kroppen. Langsomt lot hun også hodet synke ned, så ansiktet ble liggende og hvile mot gresset. Hun ville så gjerne sove. Øynene gled stadig igjen. Kanskje det ville bli lettere å holde seg våken hvis hun lyttet til nattens lyder: Hugh som pustet ved siden av henne, vinden i trærne, en rasling i buskaset, stjernenes musikk …

«Ser du den?»

Stemmen var hviskende, men den skar gjennom det deilige, myke mørket som hadde pakket seg rundt Megan som et teppe.

«Hm?» Hun rykket hodet opp og stirret forventningsfullt inn i nattemørket og så absolutt ingenting.

«Klokka ti.»

Det tok henne et øyeblikk å skjønne hva Hugh mente, og før hun rakk å rette blikket i riktig retning, var det ikke lenger noe å se. Ved siden av henne rykket det i Hughs bein, og hun gjettet at det var av irritasjon.

«Hva var det?»

«En stor, svær hunn. Nydelig dame.»

«Jeg så den ikke.»

«Hysj. Kanskje hun kommer tilbake.»

Megan gned seg i øynene og stirret inn i det konturløse buskaset igjen. Alt hun trengte, var et eneste glimt av noe svart og hvitt, en observasjon som hun kunne ta med hjem som et trofé, et bevis på at det hadde vært et godt valg å bruke lørdagskvelden til å ligge flatt i den fuktige jorda i Richmond Park. Hun klarte ikke å fortrenge den forsmedelige tanken på at hun hadde gått glipp av X-Faktor for dette. Ruby hadde nok sett den for flere timer siden, mens hun hadde krøllet seg sammen i på sofaen i leiligheten deres. Ruby, som sikkert lå og sov nå. Ruby, som hadde påstått at den eneste grunnen til at hun ble med Hugh på jakt etter grevling, var at hun likte ham. Megan syntes riktignok at han var søt, men på en litt vag måte. Han var på tv, og derfor var han attraktiv, liksom. Hun hadde ikke engang lyst til å kysse ham, langt mindre noe mer enn det. Bare tanken fikk henne til å brekke seg litt, men hun dekket over det ved å hoste lett, i tilfelle han skulle spørre henne hva det var. Hun var ikke flink til å lyve, og hun ville ikke såre følelsene hans. I belønning for den gode gjerningen fikk hun et irritert blikk fra Hugh, og et rykk som fikk skjegget hans til å bevege seg på en veldig urovekkende måte. Grevlinger var veldig sky, hadde han sagt. De måtte være helt stille og ikke si et ord. Med de to til stede skulle det mye flaks til om de fikk se noen i det hele tatt.

Og så hadde hun gått glipp av det eneste som hadde skjedd på flere timer. Hvordan skulle hun vite når Hugh ville gi opp?

Stillheten senket seg over dem igjen. Megan tvang seg til å konsentrere seg. Hun skulle gjøre det beste ut av dette. Hun ville se en vakker grevling ute i naturen og ha en opplevelse å huske for alltid, og hun ville aldri i verden gjøre dette igjen.

Braket var øredøvende. Det kastet ekko rundt dem og rullet ut over de mørke, åpne områdene nedenfor, og etter hvert som det døde ut, kunne ikke Megan sverge på at hun ikke hadde innbilt seg det, helt til det et øyeblikk senere kom et nytt smell.

«Hva søren var det?» Hugh ga opp ethvert forsøk på å ligge på lur, satte seg opp og var rasende. Han var likevel bevisst nok på sitt omdømme til å unngå å gjøre noe så lite dannet som å banne ordentlig, skjønte hun. Folk som var tv-kjendiser, bannet ikke.

«Det hørtes ut som et geværskudd,» sa hun usikkert.

«Det kan det ikke ha vært. Det må ha vært eksospotta på en bil.»

«Jeg tror ikke det var en bil.»

«Det må det ha vært.» Hugh var minst ti år eldre enn Megan, og han likte ikke at hun ga uttrykk for sine meninger, hadde hun lagt merke til. Han likte at hun hørte på ham og var enig i det han sa. Men hun visste hva hun hadde hørt.

«Vi burde ringe politiet.»

«Ikke vær latterlig.»

«Jeg er ikke latterlig.» Men hun lot likevel telefonen gli tilbake i lommen, for hun kom på at det ikke var dekning der de var. «Jeg liker ikke dette. Vi går.» Hun reiste seg, og regnet med at eventyret med grevlingsafari var over for i kveld, siden Hugh så godt som ropte til henne.

«Hold deg nede!» Han grep henne i beinet rett over kneet.

«Hvis det var en bil, spiller det vel ingen rolle om jeg reiser meg.»

Feigheten kjempet mot stoltheten og vant. «Ok. Du kan ha rett. Det kan ha vært et geværskudd. Så slutt å tiltrekke deg oppmerksomhet.»

«De skjøt ikke på oss.»

«Hvordan vet du det?» Hun kunne se det hvite i øynene hans skinne i mørket. «Det kan være ekstremister. Folk som hater dyreelskere som oss.»

«Det er virkelig latterlig.» Megan begynte å gå, med lange skritt for å forsere det høye gresset. I full fart bak henne kom Hugh, som løp for å ta henne igjen.

«Meg! Vent!»

Megan hatet intenst å bli kalt «Meg». Hun satte opp farten og konsentrerte seg om hvor hun satte føttene, i stedet for banningen og kjeftingen bak henne.

«Megan! Gjem deg! Det kommer en bil!»

Veien gikk langs den humpete åssiden der Hugh hadde sagt det var et grevlinghi, der de hadde ventet i timevis. Hun satte seg på huk mens bilen kjørte forbi der nede. Hun kunne bare skimte konturene av den, knapt mer enn en skygge; den kjørte uten lysene på. Motoren virket støyende i nattens stillhet. Ved siden av henne prøvde Hugh å gjemme seg i gresset. Den bitte lille gnisten av tiltrekning blusset opp og døde for alltid.

«Det går bra, Hugh. De har dratt.»

«Herregud … Jeg mener, du store min …»

Hun ga ham et minutt til å komme til hektene. «Vi går tilbake til parkeringsplassen.»

«Jeg ringer politiet.»

«Ok. God idé.» Ideen var god da jeg foreslo det for fem minutter siden også. Megan håpet han hadde et annet mobilselskap med dekning, men i det blå lyset fra skjermen så hun at ansiktet hans var dystert.

«Faen heller. Jeg har ikke dekning.»

Han skyndte seg forbi henne, og ventet ikke for å se om hun fulgte etter. Hun stakk hendene i lommene og trasket etter ham, mens hun prøvde å huske bilen og om hun kunne ha fått et glimt av sjåføren, eller om det hadde vært noen passasjerer i bilen. Politiet kom sikkert til å spørre om det. Om den hadde noe å gjøre med skytingen.

Om det engang hadde vært skyting.

De gikk en annen vei tilbake, skjønte hun etter en stund, over åssiden.

«Hvorfor går vi denne veien?»

«Dette er den raskeste veien!» ropte Hugh over skulderen uten å stoppe. «Og jeg vil ikke gå langs veien i tilfelle de kommer tilbake.»

Megan tenkte på den lange, kronglete turen de hadde i begynnelsen av utflukten, i ulendt terreng som krevde at han hele tiden støttet og hjalp henne. Hun hadde lurt på det, men hun hadde ikke hatt noe imot det. Hun hadde noe imot det nå, nå som hun var kald og føttene hennes var våte av å gå i det duggvåte gresset, og frykten prikket i huden hennes som elektriske støt. Hun trodde ikke noen var ute etter dem, eller engang visste at de var der, men hun likte ikke å være der ute i mørket når det var noe rart som skjedde.

På åskammen vokste skogen tett. Hun var glad for at Hugh ikke ledet dem gjennom den – trærne sto tett sammen, og mørket under trekronene virket ugjennomtrengelig. Men å gå rundt kanten av den var ikke akkurat mindre farefullt. Hugh snublet over en trestamme som var halvveis skjult i gresset.

«Fa… – fy søren.»

Han var opptatt med å konsentrere seg om å se hvor han gikk, da Megan utbrøt: «Se.»

«Hva er det?»

«En bil til.»

Hugh satt på huk før hun hadde avsluttet setningen. «Det er en felle. Det må være en felle. Et bakhold. De bare lot som om de dro, så vi skulle komme frem.» Han trakk telefonen opp av lommen og sjekket den igjen, men med samme resultat. Mens han vred seg rundt for å se på henne, glefset han: «Herregud, Meg, dukk, og hold deg lavt.»

«Denne er parkert,» påpekte Megan.

Men den var parkert på et merkelig sted. Det var en liten vei som tok av fra hovedveien. Den var ikke åpen for alminnelig ferdsel – Megan hadde lagt merke til skiltene da de gikk forbi dem. Bilen sto parkert under trærne, med fronten inn i mørket, og fra veien var den mer eller mindre usynlig. Fra der hvor Megan sto, kunne hun se bakvinduene og bagasjelokket, men det var bare fordi øynene hennes hadde vennet seg til det svake lyset. Hun ante ikke hvorfor, men hun følte seg trukket mot den.

«Hvor skal du? Kom tilbake!»

Megan var blitt vant til å ignorere Hughs hvesende ordrer. Hun fortsatte fremover og bøyde seg for å kikke inn i bilen, men mørket var totalt. Hun var mindre enn tjue meter fra den da hun stoppet.

«Hva er det?» Hugh hadde fulgt etter og holdt seg på god avstand.

«Frontruten er knust.»

«Kanskje de krasjet.»

«Jeg tror ikke det.» Hun tok noen skritt til og kom litt nærmere. «Jeg tror –»

Det var som et sånt bilde som leker med synssansen, der en flokk fugler blir til en flokk med mennesker.

I det ene øyeblikket var det en bil, kjent og trygt, til tross for det knuste vinduet. Så kikket hun en gang til. Så snart hun hadde fått øye på blodet, klarte hun ikke å se noe annet.

«Hva er det? Meg, hva er det for noe?»

Den Megan som fnisende hadde avtalt å bli med på grevlingsafari med Hugh, ville ha virvlet rundt og boret ansiktet inn i brystet hans. Den Megan ville ha overlatt til ham å bestemme hva de skulle gjøre. Den Megan ville ha hulket ut sin skrekk og gru og ville gladelig ha latt seg trøste.

Den Megan var borte, kanskje for alltid. Den nye Megan snudde seg mot Hugh. Da hun snakket, var det med rolig stemme. Kald til og med. Redselen var der et sted, men skjult av en merkelig form for ro.

«Vi må ringe politiet. Vi burde skynde oss.»

«Hva er det?»

«Jeg tror det vi hørte, var et skudd.» Hun nølte et øyeblikk. «Jeg tror vi hørte et drap.»

1

Etterpå var alle enige om én ting: Hun var en vakker brud. Christine Bell var alltid pen, men på bryllupsdagen sin glødet hun av lykke. En kyniker kunne ha hevdet at gløden hadde noe å gjøre med den lille struttemagen under de rause foldene på brudekjolen i empirestil. Jeg kunne ha påstått det, men jeg hadde tatt meg fri fra kynisme den dagen. Selv om jeg var allergisk mot å vise hengivenhet offentlig, lot jeg Rob holde meg i hånden mens Christine gikk forbi oss oppover midtgangen. Hun strålte med et godt tak i farens arm, og tok seg god tid på veien opp mot alteret, selv om organisten drønnet seg gjennom «Here Comes the Bride» som om det var en konkurranse om å komme først i mål.

Jeg bøyde meg frem og så Ben Dornton idet han snudde seg rundt for å kikke på henne der hun kom mot ham, og blandingen av kjærlighet, ærefrykt og tillit i ansiktet hans rykket meg ut av min vante selvbeherskelse. Ben var etterforsker i teamet mitt. Han var mager og tynn i håret og ikke akkurat min forestilling om en romantisk helt, selv i den perlegrå dressen, men det var noe tillitsfullt og åpent i uttrykket hans som ga meg tårer i øynene. Jeg klemte Robs hånd idet jeg svelget klumpen i halsen og blunket febrilsk; jeg våget ikke å gni meg i øynene av redsel for å kline maskaraen utover. Han så ikke på meg, men jeg oppfattet at det rykket i munnvikene hans, og jeg visste hvorfor: Han hadde veddet fem pund før vi gikk inn i kirken, på at jeg ville gråte før Christine kom frem til alteret.

Og det fikk meg til å tenke på den andre parten i det aktuelle veddemålet. Jeg bøyde meg frem og kikket over midtgangen, til der førstebetjent Josh Derwent sto for seg selv med bryllupsprogrammet i hånden og skulte på meg. Han ristet langsomt på hodet, full av forakt. Han hadde trodd jeg ville holde meg frem til selve vielsen før jeg gråt. Det var ikke første gang jeg skuffet ham.

Og siden jeg hadde veddet mot dem begge på at jeg ikke kom til å gråte i det hele tatt, hadde jeg skuffet meg selv også.

Jeg brydde meg ikke om det. Jeg så på Derwent og trakk på skuldrene, så lette jeg i vesken etter papirlommetørklærne. Det var mange andre mennesker i forsamlingen som også var rørt til tårer: de fleste av Christines familie, deriblant faren hennes, og mange av mine kollegers kjærester, som helt sikkert forestilte seg den dagen det ble deres tur. De to brudepikene, som begge hadde roser i kinnene etter turen frem til alteret, tørket seg forsiktig i øynene. Og hvorfor ikke gråte? Det var en nydelig dag, og Christine var en skjønn brud, og de to kunne ikke vært lykkeligere over å få hverandre. Det var et barn på vei, det var sant, men dette var ikke noe hastebryllup. De hadde vært forlovet i månedsvis før bruden ble gravid. Christine jobbet ikke i politiet, men var i administrasjonen på kontoret hos oss. Av grunner jeg ikke kunne forstå, likte hun å betro seg til meg. Dermed hadde jeg deltatt i lange, tårefylte diskusjoner på dametoalettet om hvorvidt det var bedre å utsette bryllupet til etter at barnet var født, eller om de bare skulle gifte seg som planlagt. Jeg hadde stemt soleklart for at hun skulle gjennomføre bryllupet. Det fantes en grense for hvor mange ganger jeg kunne late som om jeg var interessert i fargeprøver av stoffet til brudepikenes kjoler, gjestegaver eller gjennomgangsfarger til stoldekorasjonene til bryllupsmiddagen.

Dessuten gledet jeg meg til bryllupet. Jeg hadde en kjole jeg ønsket å få brukt, og som passet godt til et septemberbryllup. Kjolen var midnattsblå, smal og stroppeløs, og var noe helt annet enn de klærne jeg brukte til daglig. Rob hadde tatt seg noen dager fri så vi kunne dra sammen, og jeg hadde aldri vært i denne delen av Somerset, der bruden var fra. Selve vielsen foregikk i en liten kirke fra det trettende århundre. Den lå midt i hjertet av en landsby som så ut som et postkort. For øyeblikket var kirken fullsatt av kremen fra London-politiet, men man kunne likevel beundre lektoriet om man hadde sans for sånt, og utskjæringen på prekestolen og marmormonumentene som var reist til ære for lokale helter opp igjennom århundrene. Etterpå skulle det bli bryllupsfest på den andre siden av veien, i hagen til brudens tante. Vi var innlosjert på en pub i landsbyen, der de hadde romantiske rom med lave bjelker og brede, myke senger og et badekar med avrundede kanter som sto ved vinduet. Jeg hadde bestilt en ekstra natt, så Rob og jeg kunne få litt ekstra tid til oss selv. Vi hadde vært sammen i nesten to år og hadde aldri reist på ferie sammen. En tur på landsbygda, selv om det bare var for en helg, var et fint avbrekk.

Det eneste skåret i gleden var at jeg ikke kunne smake på noen av de franske vinene som Ben hadde reist over kanalen for å kjøpe – kasse på kasse, siden han kjente kollegene sine godt nok til å forberede seg på en lang natt. Derwent hadde kjørt noe av det fra London i bilen sin, og Rob hadde gått for å hjelpe ham med å losse den mens vi hang rundt der og ventet på at vielsen skulle begynne.

«Det spiller ingen rolle for meg, for jeg kommer ikke til å kunne smake på den.» Derwent satte ned en kasse ved partyteltet og gikk tilbake for å hente en til.

«Så du er på vakt? Det er Maeve også.» Rob beveget seg mye langsommere enn Derwent, uten å bry seg det minste om førstebetjentens trang til å bevise at han var raskere og sterkere enn noen annen mann. Rob var høy og bredskuldret og så vanvittig flott ut i den beste dressen sin. Som om han leste tankene mine, blunket han til meg før han forsvant inn i partyteltet. Jeg gjettet at han skulle sette kassen bak baren, der den skulle stå, i stedet for å la den bli igjen utenfor. Derwent bar på sin tredje kasse, der han stablet dem opp. Jeg satt på muren og moret meg mens jeg så på dem.

«Det er typisk.» Derwent stirret på meg. «Og jeg skal holde øye med deg, Kerrigan. Ikke noe snikdrikking av bobler.»

«Bare en skål for det lykkelige paret.»

Han pekte strengt på meg. «Ikke en dråpe.»

«Det ville jeg aldri ha gjort,» protesterte jeg. «Jeg kjenner reglene. Dessuten kommer sjefen til å være der. Jeg hadde aldri turt.» Sjefen var politioverbetjent Charles Godley, en av London-politiets stjerner. Han var utrolig kjekk og fantastisk dyktig og forventet bare det beste av teamet sitt. Vi etterforsket drap. Bare de mest komplekse og intrikate sakene havnet hos oss. Det var smigrende, men det betydde også at vi ikke kunne stenge ned for en helg. Alle ble invitert til bryllupet, men noen av oss måtte være edru, klare til å komme oss tilbake til London på kort tid hvis det skulle bli nødvendig. Rob hadde en gang tilhørt teamet, han også. Han visste hvordan det var. Og om han kunne, ville han gjerne ha vært på vakt selv, det var jeg ganske sikker på.

Men vi kom neppe til å bli tilkalt. Jeg lukket øynene og vendte ansiktet opp mot solen og nøt varmen på huden. Været var perfekt. Alt kom til å være perfekt.

Derwent dyttet til foten min med skospissen. «Våkn opp.»

«Jeg sover ikke,» sa jeg uten å åpne øynene. «Hvorfor plager du meg?»

«Jeg har ingen andre å snakke med.»

«Hvorfor tok du ikke med følge? Fant du ingen?»

«Selvfølgelig kunne jeg ha funnet meg en dame for anledningen. Jeg ønsket å komme alene.»

«Hvorfor det?»

«Jeg har mine grunner.»

Noe i stemmen hans fikk meg til å åpne øynene. Jeg skygget for solen med hånden så jeg kunne se på ham. «Har jeg lyst til å vite hva de grunnene er?»

Han viste et glis. «Antakelig ikke.»

«Jeg vil gjerne høre det likevel.»

«Kanskje senere.» Han så forbi meg og løftet en hånd til hilsen. «Der er Ben. Stakkars jævel. Han ser ut som om han kanskje kommer til å spy.»

«Han er sikkert nervøs.»

«Nervøs for at Christine skal ombestemme seg. Det var bra jobba å gjøre henne gravid. Hun er litt av en fangst for en type som han.»

«Hun er fullstendig borte vekk i ham,» sa jeg og var skarp i stemmen. «Hun kommer, fordi hun gleder seg til å gifte seg med Dornton.»

Han ristet langsomt på hodet. «Det var et velrettet skudd.»

Jeg grøsset. «Gratulerer. Jeg tviler på at du kunne funnet en mer støtende formulering for å uttrykke at du synes Christine er tiltrekkende.»

«Mener du det?» Derwent lente seg tilbake med hendene i lommene og så tankefull ut. «Jeg vedder på at jeg kan finne på en mer støtende formulering enn den.»

«Ikke ta deg bryet, det er ikke nødvendig.» Jeg reiste meg.

«Å nei. Jeg nøt utsikten.»

«Hvilken utsikt?»

Det gliset igjen. «Du burde alltid gå i sånne skjørt. Med splitt, mener jeg.»

Jeg hadde glemt splitten. Den gikk helt opp til låret, og da jeg satte meg, havnet store deler av venstre lår på utstilling. Jeg rødmet, noe som var irriterende. «Ikke akkurat det ideelle jobbantrekket.»

«Nei. Ikke med strømper, i hvert fall.» Gliset hadde blitt bredere. «Stayups med blondekant. Veldig bra.»

«Hva snakker dere to om?» Rob var ferdig med å flytte kassene fra Derwents bil, og hadde også tatt dem som Derwent hadde satt igjen utenfor partyteltet. Nå spaserte han over plenen og stilte seg ved siden av meg. Han la en arm rundt skuldrene mine og trakk meg mot seg så han kunne kysse meg på kinnet. Jeg kjente at jeg var varm i ansiktet.

«Jeg fortalte henne bare hvilken heldig mann du er,» sa Derwent glatt.

«Jeg skal ikke motsi deg der.» Rob strammet grepet rundt meg et øyeblikk, og jeg gjorde ikke noe for å komme unna. Å ha ham der var som en emosjonell rustning, som jeg sårt trengte når Derwent var i nærheten.

Jeg vred meg rundt for å se mot kirken, der stadig flere folk samlet seg rundt Dornton. «La oss gå og snakke med de andre.»

Derwent hadde blitt med oss, men når nærværet hans ble nøytralisert av mange andre mennesker, var han ikke så ille. Samtalene hadde gått over til å bli mindre personlige, i hvert fall til Rob og han hadde begynt å vedde på om jeg kom til å gråte eller ikke.

Jeg så over midtgangen igjen, til der Derwent satt og var dyster i mørkegrått. Han så mer ut som han var i begravelse enn i et bryllup, tenkte jeg. Nå som høsten nærmet seg, var han på sitt slankeste; han hadde gjort unna to maratoner i år og hadde planer om enda en før vinteren kom. Kjeven var skarp i konturene, kinnene innhule, og jeg syntes han så sulten ut, men muligens ikke på mat.

Han satt ganske stille, og så ut som han tenkte på noe helt annet enn paret som sto innerst i kirken og utvekslet sine løfter med grenseløs oppriktighet.

Jeg fulgte blikket hans for å sjekke hva han så på, og jeg ble ikke det minste overrasket over å oppdage at han stirret på den peneste av de to brudepikene. Jeg var heller ikke så overrasket over at hun stirret tilbake. Han så bra ut på avstand. Det var først når man snakket med ham, at man forsto at han var den siste mannen i verden man burde innlate seg med.

Jeg håpet bare at hun hadde vett nok til å holde seg unna.

Det var etter middagen (nydelig), talene (lange) og bruden og brudgommens første dans (klønete, men øm) at Derwent kom bort til meg igjen. Jeg satt ved siden av Rob, med ryggen mot den opprullede siden av partyteltet. Jeg koste meg på en avdempet måte, men jeg hadde ikke sagt noe særlig hele kvelden. Jeg savnet Liv, min venn og kollega, som var på bedringens vei etter en stygg skade og hadde vært borte fra jobben i nesten et år. Hun var på reise sammen med jentekjæresten, og hadde sendt hilsener og gode ønsker. Jeg skulle så gjerne hatt henne der. En lett bris fra hagen strøk over huden min, men det var varmt i partyteltet, og jeg hadde tatt av meg jakken. Rob hadde også tatt av seg jakken, og slipset og brettet opp ermene. Håret hans var litt bustete, og jeg så at han lo av en av Chris Pettifers vitser. Rynkene i øyekrokene hans strakte seg ut og ble lange på en måte som fikk hjertet mitt til å slå salto i brystet på meg. Jeg hadde holdt ord og hadde ikke drukket en dråpe, men når jeg så på Rob, følte jeg meg ikke helt edru likevel. Jeg ville lene meg mot ham og hviske i øret hans. Jeg ville tvinne fingrene inn i håret hans og kysse ham. Jeg ville presse kroppen min mot hans. Jeg ville trekke ham inn i mørket i hagen og være alene med ham. Jeg måtte nøye meg med å legge en hånd på det lange, senete låret og kjenne musklene bevege seg under håndflaten min da han registrerte kontakten og visste akkurat hva jeg mente.

Derwents stemme rev meg ut av dagdrømmene. «Er det greit om jeg låner dama di litt?»

«Det kommer an på,» sa Rob. «Hva skal du bruke henne til?»

«Bare en dans.»

Jeg kikket opp på Derwent, han så alvorlig ut i dressen. Han var like plettfri som han hadde vært åtte timer tidligere. Så mye for feststemningen.

«Jeg vil ikke danse,» sa jeg.

«Hvorfor ikke?»

«Jeg liker ikke å danse når jeg er edru.» Det var sant. Jeg følte meg så sjenert. Jeg var for høy til å være anonym på et dansegulv.

«Jeg skal passe på deg.» Derwent rakte frem en hånd mot meg. «Kom igjen.»

«Kom igjen, da.» Rob dyttet meg, som om jeg trengte oppmuntring fra ham. «Jeg har ikke noe imot det.»

«Det har jeg,» sa jeg.

«Ikke vær så kjip,» sa Derwent irritert. «Bare kom og dans med meg. Det tar ikke lang tid.»

Noe i måten han sa det på, gjorde meg mistenksom.

«Hvorfor? Hva er det du pønsker på?»

Han bøyde seg ned så han kunne senke stemmen. Musikken var høy nok til at han egentlig ikke trengte å hviske.

Likevel skjønte jeg behovet for å være ekstra forsiktig da han sa: «Jeg trenger deg til å gjøre Beth sjalu.»

«Beth?»

«Brudepiken.»

«Hvem av dem er Beth?»

«Spiller det noen rolle?» spurte Derwent. Men så ga han etter. «Den spreke. Mørkt hår. Fine pupper. Ikke den som ser ut som et strykebrett i kjole.»

«Godt valg,» sa Rob. «Håper du har flaks, kompis.»

«Jeg trenger ikke flaks. Bare Kerrigan.»

Jeg stirret på Rob. Ingenting tydet på at han hadde lagt merke til brudepikene, og i hvert fall ikke tatt mål av brystene deres.

«Hva er det?» spurte han, og blunket mot meg i all sin uskyld.

«Ingenting.» Jeg så opp på Derwent, som skakket på hodet.

«Vær så snill?»

Jeg hadde virkelig lyst til å si nei. Jeg hadde syntes synd på Derwent tidligere, da han kom alene til bryllupet. Han så ensom ut. Jeg var ganske sikker på at han var ensom. Og jeg var så lykkelig sammen med Rob at jeg ikke kunne ta fra ham en sjanse til å føle det på samme måte.

«Kom igjen, Maeve,» sa Rob. «Kos deg.»

Jeg reiste meg, og det tok Rob et øyeblikk å følge ansiktet mitt hele veien opp. Han myste litt da han prøvde å fokusere, og jeg lurte på hvor mye han hadde drukket. Til Derwent sa jeg: «Én dans. Men jeg vil at du skal være klar over at jeg ikke har det minste sans for at du skal drive et spill med den stakkars jenta. Hvis du vil ha henne, bare si det til henne.»

«Ja visst, for det funker jo alltid.» Derwent himlet med øynene.

Jeg åpnet munnen for å svare, men stanset idet Robs hånd gled inn i splitten på skjørtet mitt og videre oppover på baksiden av beinet. Da han lot fingrene gli mellom beina mine så han kunne stryke den myke huden øverst på låret mitt, tenkte jeg: Å. Så mye hadde han drukket. Jeg så opp og oppdaget at Derwent flirte til meg. Han visste nøyaktig hva Rob gjorde, skjønte jeg, og jeg tok et skritt bort fra Rob så jeg var utenfor rekkevidde.

«Får jeg lov til å gjøre som jeg har lyst til med henne?» spurte Derwent Rob.

«Du får lov til å prøve. Men ikke klandre meg hvis hun skader deg.»

«Kan du slutte å snakke til Rob som om han eier meg?» Jeg grep tak i Derwents arm og trakk ham mot dansegulvet, der bandet var halvveis gjennom «That’s Amore».

«Når jeg danser med en som er opptatt, foretrekker jeg å ha klare avtaler på forhånd, så jeg slipper å bli banket opp. Han er en svær kar, fyren din.»

«Det er du også.»

«Jeg har likevel ikke lyst til å slåss mot ham.»

«Og jeg vil ikke ødelegge Ben og Christines bryllup med et slagsmål, så oppfør deg pent.»

Derwent ristet på hodet. «Det går ikke.» Han grep meg og begynte å føre og snurret meg rundt så jeg var andpusten og lo høyt etter et par minutter. Det viste seg at Derwent var overraskende flink til å danse, til tross for den lille haltingen han hadde pådratt seg noen måneder tidligere, da han ble skadet i tjenesten. Jeg var nesten skuffet da låta var over. Han ble bare stående ved siden av meg og gjorde ikke mine til å forlate dansegulvet.

«De ser lykkelige ut,» sa jeg og så på Ben og Christine, som kysset hverandre midt på dansegulvet mens folk applauderte rundt dem.

«Det blir deg neste gang.»

«Ikke neste gang,» sa jeg. «Men kanskje en dag.» Jeg så bort på Rob, som betraktet oss og smilte vagt. Blikket hans virket fremdeles litt ute av fokus, men jeg hadde følelsen av at han var mer oppmerksom enn en tilfeldig tilskuer ville ha trodd.

«Det er å være dypt engasjert i noen,» sa Derwent.

«For meg er det det.»

«Jeg mente ikke å være frekk. Han er heldig.»

«Å.» Jeg ble forbløffet, og for en gangs skyld var jeg målløs.

«Hvordan går det med selvtilliten i dag, Kerrigan?»

Det var mer likt Derwent. Jeg så irritert på ham. «Det går bra. Jeg er ikke vant til at du er hyggelig, det er bare det.»

«Jeg sier det bare som jeg ser det. Ikke noe hyggelig med det.» Han tidde litt. «Men du er også heldig. Han holder ut med deg, og det er mer enn nittini komma ni prosent av menn ville ha orket.»

Ugh. «Hvis du ønsker å finne deg en kjæreste, tror du virkelig den beste måten å gjøre det på er å danse med meg?»

Han trakk meg inntil seg. «Jeg er ikke på jakt etter en kjæreste i kveld, Kerrigan. Jeg er på jakt etter et knull. Det er det bryllup handler om. Og å gjøre Beth sjalu er bare det siste steget for å få henne dit jeg vil ha henne.»

«Du er litt av en romantiker.»

«Jeg er romantisk. Jeg elsker bryllup.» Bandet stemte i med de første tonene av «Can’t help falling in love with you». Sangeren var ingen Elvis, men han gjorde så godt han kunne, og kurret inn i mikrofonen med øynene lukket. Derwent trakk meg så tett inntil seg at knappene i jakken hans gravde seg inn i magen min. «Jeg har en fast metode. Jeg vurderer mulige mål under vielsen. Jeg velger ut byttet. Tar kontakt med henne før middagen. Under middagen holder jeg øye med henne for å se om hun spiser.» Han bøyde seg enda nærmere, så munnen hans nesten streifet øret mitt. «Begjær dreper alle andre lyster. Hvis hun spiser, glem det. Hvis hun ikke spiser i det hele tatt, da er jeg med.»

«Spiste Beth?»

«Ikke som jeg så. Og jeg fulgte godt med.» Han lød grenseløst selvgod.

«Jeg skjønner likevel ikke hvorfor du går løs på meg og ikke henne.» Jeg hørte selv irritasjonen i stemmen min, og Derwent merket det nok også. Han strøk den venstre hånden nedover så den hvilte på baken min.

«For nå tror hun at hun har mistet sjansen hun hadde, og hun kommer til å bli så takknemlig når hun oppdager at hun tok feil.»

«Hva er det du gjør?» Jeg vred på meg og prøvde å komme meg unna.

«Jeg danser med deg. Ro deg ned og nyt, Kerrigan. I to minutter er du min.»

Han var for sterk til at jeg klarte å rive meg løs. Jeg kjente pusten hans mot halsen; hjertet hans slo mye langsommere enn mitt, og hånden hans var varm mot huden min gjennom det tynne kjolestoffet. Brystet hans presset mot mitt, og toppen på kjolen skled en betydningsfull halv centimeter nedover. Hoftene hans beveget seg mot meg i takt med musikken, og jeg fant ut at jeg ikke helt klarte å få igjen pusten. Oppmerksomheten hans var konsentrert om kløften min, men da jeg lente meg tilbake og prøvde å skape litt rom mellom oss, stirret han meg rett inn i øynene, og det var på en eller annen måte mer intimt enn noe annet. Jeg klarte ikke å rive blikket løs før han gjorde det, og så tok det enda et øyeblikk før jeg klarte å si noe.

«Ta hånden din vekk fra rumpa mi, sir.»

Det gliset. «56 sekunder. Jeg er imponert.»

«Flytt den,» forlangte jeg.

«På en vanlig dame hadde det vært midjen.»

«At jeg er høyere enn gjennomsnittet, gir deg ingen rett til å tafse på meg.»

Han slapp meg helt og tok et skritt tilbake mens han lo.

«Jeg lurte på hva som skulle til for å gjøre deg sint.»

«Sorry at jeg ødela spillet ditt.»

«Du gjorde ikke det.» Derwents øyne var smale av fryd. «Beth forsvant da vi begynte å danse til denne sangen. Hun har ikke kommet tilbake.»

Ansiktet mitt brant. «Så det var bare du som hadde det litt gøy.»

«Gi deg, Kerrigan. Du likte det også.»

Jeg snudde meg bort fra ham og gikk gjennom partyteltet og ut på den andre siden uten å si et ord til noen. Skiltet til dametoalettet pekte mot en toalettvogn med tre avlukker langs den ene siden og en benk med speil og vaskeservanter på den andre siden. Jeg raste opp trappene til vognen, i full fart, som om jeg ville være fri og hjemme straks jeg kom inn der.

Men Derwent ville fulgt etter meg om han ville. Dametoalettets hellige ukrenkelighet betydde ingenting for ham. Men hvorfor skulle han fulgt etter meg? Han hadde hatt det gøy. Han prøvde alltid å få en reaksjon fra folk. Jo mer man reagerte, jo bedre, og jeg hadde gitt ham full valuta for innsatsen. Selv hadde jeg behov for å være alene for å få kontroll over meg selv igjen, men selvfølgelig var jeg ikke alene.

Ved vaskeservantene med armene i kors sto Beth, brudepiken. Den andre brudepiken lente seg på servantbenken ved siden av henne. De to avbrøt samtalen og så skulende på meg, og gjorde det dermed klart hva de hadde snakket om. Jeg tok meg tid til å sjekke ansiktet mitt i speilet før jeg gikk inn i et av avlukkene. Jeg hadde ikke tenkt å la meg skremme av to tjuefireåringer i flamingorosa silkesateng. Speilbildet mitt stirret tilbake på meg med rødblussende kinn og øyne som var blanke av sinne. I det minste var håret mitt under kontroll for en gangs skyld, det var rettet og glattet ut til bryllupet.

Jeg lukket døren bak meg og satte meg på dosetet og skjulte ansiktet i hendene. Hjertet mitt banket fortsatt hardt. Jeg trakk inn den kjemisk søte luften i noen få dype åndedrag. Jeg kunne ikke sette ord på det jeg følte: et heksebrygg av forlegenhet, skam og sinne. Det var ikke bare det at jeg var rasende over å bli tafset på foran kollegene mine og kjæresten min. Det som knapt var til å holde ut, var at jeg hadde respondert på Derwent, fra dypet av et slags primitivt, biologisk instinkt, langt bortenfor logikk og fornuft. Utenfor døren fortsatte samtalen med hvisking og halvkvalte fnis. Jeg tenkte at irritasjon var mye bedre enn ydmykelse. Jeg telte til tjue, så låste jeg opp døren.

«Var det noe du lurte på?» sa jeg til Beth.

Hun så vettskremt ut. «Nei.»

Venninnen hennes var dristigere. «Hva er det du gjør med Josh? Han liker Beth.»

«Ja, han liker Beth.»

«Og i stad hang du rundt med den kjekke, mørke typen. Er han ikke kjæresten din?»

«Jo da, det stemmer, det.»

I brøkdelen av et sekund så brudepiken som ikke var Beth, skuffet ut over at Rob ikke var singel. Du kunne jo drømme, tenkte jeg, og et øyeblikk lot jeg all moral fare og var skadefro.

«Hvorfor danset du så tett med Josh? Hvordan kjenner du ham? Eller kjenner du ham ikke?»

«Jeg jobber sammen med ham.»

«Det gjør du ikke,» sa Beth. «Han er politimann. Han etterforsker drap.»

«Det gjør jeg også.»

Hun så overrasket ut. «Seriøst?»

«Jeg er politietterforsker, ja.»

Jeg så at de to stirret på meg og gransket skoene mine og beina og den særdeles velsittende kjolen, som var som designet for å gjøre mest mulig ut av brystene og minst mulig ut av livvidden.

«Jeg tror at selv om jeg var politietterforsker, hadde jeg vært flau over å oppføre meg som en hore rett for øynene på alle og på kjæresten min.» Brudepiken med det lite tiltrekkende fjeset brukte en tone som sved. Jeg hatet ordet hore. Jeg var fristet til å glefse tilbake, men jeg tøylet temperamentet mitt. Dette var en sjanse til å nøytralisere Derwent, i hvert fall for resten av kvelden, under forutsetning av at han hadde rett og piken var interessert.

«Jeg bare danset,» sa jeg. «Og Josh liker Beth. Beth, liker du Josh?»

Hun nikket.

«Så gå og finn ham. For alles skyld.»

Jeg ville advart henne om å være forsiktig, men det så ikke ut til å være noen vits i. Isteden så jeg på at hun sjekket sminken i speilet mens venninnen fikset på håret hennes. Hun satte spennene på plass med leppene presset sammen i konsentrasjon. Det måtte være tøft å være den ikke-pene brudepiken, selv om alt Beth fikk i premie, var et kortvarig eventyr med sjefen min.

Jeg gikk ned trappen til stien som førte tilbake til partyteltet, uten å skynde meg denne gangen. Lyset strømmet ut av teltet og over plenen, og bandet hadde fått opp rytmen igjen med «Walking on Sunshine». Det lød noen latterutbrudd, og en kvinne hvinte og fulgte opp med en høylytt latter. Jeg skulle ønske jeg følte meg mer i feststemning. Jeg skulle ønske jeg kunne tatt meg en drink og glemt at de siste tjue minuttene noen gang hadde skjedd.

Øynene mine vennet seg til mørket. Jeg stirret til jeg fikk øye på en skikkelse som sto urørlig under et tre. Derwent.

Da jeg kom nær nok til å se ansiktet hans, nølte jeg og stanset. Det var uttrykket hans – mørkt, utilslørt begjær.

Jeg visste hva han ville ha, og hvordan han ville ha det: en villig partner bøyd over et bilpanser, akkurat der og da. Ikke noe forspill. Ingen romantikk. Bare sex. Og jeg var skremt. Ikke av ham, men av hva jeg kunne finne på. Det var noe inni meg som ville stikke hånden i flammene, hoppe ut i elva, noe som ikke hadde en eneste tanke for konsekvensene. Jeg holdt den siden av meg godt skjult, men jeg kjente at den var der likevel. Jeg var ikke i stand til å ta vare på min egen lykke. Jeg hadde ikke villet bli forelsket i Rob, fordi jeg visste at jeg på en eller annen måte kom til å ødelegge det. Og jeg kunne ikke komme på noe som var farligere og mer ødeleggende enn Derwent, på alle måter. Og jeg elsket Rob.

Men jeg visste at hvis Derwent hadde sagt navnet mitt akkurat da, kunne jeg blitt fristet til å gå til ham.

Alt dette raste gjennom hodet mitt som en skogbrann i brøkdelen av et sekund, før jeg innså at blikket hans søkte forbi meg, til der Beth kom ut av toalettvognen på grusveien. Jeg tror ikke engang han hadde lagt merke til at jeg hadde stanset litt opp.

Jeg gikk videre og inn i det sterkt opplyste partyteltet, der alle var varme og røde i fjeset etter dansingen og den gode franske vinen. Ingenting ved utseendet mitt virket påfallende for noen, men jeg kjente hvordan det glødet i kinnene.

Jeg holdt meg langs siden, langt unna der hvor Rob satt, for jeg visste at den svært ubeleilige vanen han hadde med å lese tankene mine, ikke var noe jeg aktet å utsette meg for akkurat nå. Isteden satte jeg kursen mot baren og et glass vann. Jeg måtte gjenvinne roen før jeg gikk tilbake til ham.

«Maeve.»

Jeg skvatt himmelhøyt. «Sir.»

Godley smilte ned til meg, høy og kjekk som en filmstjerne som alltid. «Du kan kalle meg Charles. Vi har fri.»

«Jeg tror faktisk ikke jeg klarer det,» sa jeg ærlig, og han lo.

«Når du har jobbet sammen med meg et par år til, kommer du til å kalle meg langt verre ting enn navnet mitt. Se på Josh. Han har absolutt ingen respekt for meg.»

Jeg for litt sammen da han nevnte Derwents navn, og Godley la merke til det. Han rynket pannen og spurte: «Har du det hyggelig?»

«Selvfølgelig.» Jeg smilte til ham. «Jeg skulle bare hente meg noe å drikke. Vann, mener jeg.»

«Jeg kunne trenge påfyll, jeg også.» Han tok et skritt tilbake for å la meg gå først og fulgte meg til baren, der jeg ventet på at barpersonalet skulle legge merke til oss. Og ventet. Og ventet.

«Hvis du ikke har noe imot det, kan jeg prøve,» sa Godley i øret mitt.

«Veldig gjerne.» Jeg byttet plass med ham. Øyeblikkelig slapp to av jentene det de hadde i hendene, for å ta imot bestillingen hans. Mens vi ventet, dultet en tettbygd, middelaldrende mann inn i meg. Høflig og oppmerksom la Godley armen rundt meg for å flytte meg utenfor rekkevidde. For andre gang den kvelden ble jeg helt ufortjent skult på av andre kvinner på grunn av den jeg var sammen med.

Og det fikk meg til å tenke på noe. Da jeg tok imot glasset mitt fra Godley, spurte jeg: «Er Serena her? Jeg har ikke sett henne.»

Ansiktet hans mørknet. «Hun er ikke her. Jeg kom alene.»

«Både du og Derwent gjorde det. Dere burde ha vært hverandres følge.»

«Jeg har sett hvordan Josh behandler følget sitt. Nei takk.»

Jeg lurte på om Godley hadde sett hvordan Derwent hadde behandlet meg. Men han fortsatte.

«Det er best jeg forteller deg det, Maeve … Serena og jeg skal skilles.»

«Hva? Hvorfor?» Idet det glapp ut av meg, gikk det opp for meg at det ikke var noe jeg hadde noe med. «Jeg mener, så trist. Det var leit å høre.»

Godley skar en grimase. «Det har ligget i kortene en stund. Noen ganger går ting for langt, og det blir umulig å finne tilbake til hverandre.»

«Så leit å høre,» sa jeg igjen.

Godley skulle til å si noe, men så fikk ansiktet hans et annet uttrykk, og opp av innerlommen på dressjakken trakk han telefonen, som vibrerte av et innkommende anrop. Han ga meg glasset sitt så han kunne holde telefonen med den ene hånden og presse den andre hånden over øret. Jeg flyttet meg noen få skritt unna for å la ham være i fred, selv om hans side av samtalen besto av enstavelsesord. Minuttene gikk, og jeg begynte å forberede meg på å gå, og tenkte at jeg skulle finne meg noen andre å snakke med i stedet for å henge rundt og vente på at sjefen skulle komme på at jeg var der. Han hadde presset telefonen mellom skulderen og øret slik at han kunne skrible notater på en papirserviett. Han noterte lynraskt, og ble mørk i ansiktet. Jeg betraktet ham og var usikker på hvordan jeg kunne hjelpe, eller om jeg i det hele tatt skulle prøve.

Da snudde Godley seg og så etter meg, og jeg visste det var ille, uansett hva det var. Han knipset med fingrene for å få meg til å komme nærmere, og skjermet telefonen så personen i den andre enden ikke kunne høre hva han sa: «Gå og hent Derwent. Med en gang.»

Jeg gikk. Jeg satte fra meg glasset på et bord i nærheten og skyndte meg ut i hagen, som duftet søtt, og gikk så fort jeg kunne, men de høye hælene bremset meg ned på grusveien. Etter noen få skritt trakk jeg av meg skoene og løp på gresset i stedet. Jeg satte kursen mot parkeringsplassen.

Området der bilene sto parkert, var øde og dunkelt, men jeg så med en gang at jeg hadde tatt feil om bilpanseret. Ingen var i nærheten av Derwents bil, og ingen lå bøyd over panseret på den. Jeg sakket på farten og så meg rundt. Jeg hadde vært så sikker …

Da jeg kom nærmere, skjønte jeg at jeg ikke hadde tatt så veldig feil likevel. De lå i baksetet.

Siden jeg var barbeint, hadde jeg kommet lydløst. Jeg gikk bort til vinduet nærmest Derwents hode og brukte hælen på skoen jeg bar på, til å banke på vinduet, og det hardt. Hodet hans dukket kjapt opp, og jeg så at han bannet mens han strakte ut hånden for å åpne døren. Beth prøvde febrilsk å justere kjolen. Hun trakk den øverste halvdelen halvveis opp og den nederste halvveis ned.

«Hva faen, Kerrigan?»

«Vi er tilkalt.» Til ære for Beth, siden Derwent allerede var klar over det, la jeg til: «Vi må dra.»