Martine Strømsnes

2

Husmorskolen

Ærlighet varer lengst

Persongalleri

Kirsten Marie «Kikki» Werp: 18 år, internatelev ved husmorskolen

Randi Jensen: 19 år, internatelev

Anne-Marta Foss: 18 år, internatelev

Louise Meyer, Hanna Dal og Mette Abel: de tre andre internatelevene

Ingrid Vestli: husmorskoleelev fra Lillevik

Haldis Mortensen: bestyrerinne og husstellærerinne

Arvid Mortensen: bestyrerinnens sønn, distriktslege

Nina Mortensen: hans kone, husstellærerinne

Hulda Fjell: håndarbeidslærerinne

Håvard Arnesen: pedell

Willy Tostrup: ung mann som jobber på Lillevik brusfabrikk

Victor Ånes: ung mann som jobber ved Ånes såpefabrikk

Herr og fru Nygård: lensmannen med frue

Magnus Gram: advokatfullmektig

Billa Hansen: leder for helserådet

Erling Pedersen: Anne-Martas kjæreste

Slik sluttet forrige bok

I samme sekund som hun slapp brevene ned i postkassen i hovedgaten i Lillevik, gikk en skrekkelig tanke opp for Kikki. Hva om Randi allerede hadde skrevet til Magnus Gram? Himmel, det hadde hun ikke tenkt på før. Da ville hun bli avslørt. Randi kom til å bli rasende. Det gnog av redsel i magen hennes. Hadde hun gjort noe forferdelig dumt nå?

Enda hun visste at hun måtte spare på pengene, ga hun etter for fristelsen til å kjøpe seg en sjokolade. Hun vandret litt rundt i gatene, før hun til slutt havnet på torget. Der satte hun seg på den samme benken hun hadde sittet på da hun så doktoren med den mørkhårede, lille kvinnen. Åpenbart var ikke hun den eneste på husmorskolen som hadde hemmeligheter.

«Unnskyld, kan De si meg veien til husmorskolen?» lød en stemme et stykke unna.

Kikki stivnet. Den stemmen kjente hun! Det kunne ikke være mulig! Det kunne bare ikke være ham! Hvor langt unna kunne han være? Han kunne ikke ha sett henne, for da ville han garantert ha kommet bort.

Hun ble sittende urørlig på benken, plutselig lammet og med vidåpne øyne. Bak seg hørte hun en eldre herre gi veibeskrivelser til Lillevik husmorskole.

«Takk så meget,» lød stemmen, og nå var hun ikke lenger i tvil. Det var ham!

Stiv av skrekk vendte hun langsomt på hodet, en millimeter av gangen. Hun forventet at han skulle ha troppet opp her ved benken og at hun skulle se rett inn i øynene hans, men hun satt like alene.

Hun rakk akkurat å få et glimt av den unge mannen som hun kjente så altfor godt igjen, like før han rundet hushjørnet og forsvant ut av syne, åpenbart i retning av Lillevik husmorskole.

Hva gjorde han her? Hun kjente tårene presse på, og hun var nær ved å skrike høyt. For hun visste svaret. Han var på jakt etter henne.

Som i transe forlot hun resten av sjokoladen på benken og gikk mot billettluken på rutebåtkaia.

Kapittel 1

Lillevik, september 1952

De vakre omgivelsene ved rutebåtkaia i Lillevik sto i grell kontrast til den opprivende frykten som Kikki Werp følte. På bare noen få sekunder hadde hele livet kollapset. Stemmen bak henne, enda så høflig den hadde vært da den spurte om veien til Lillevik husmorskole, hadde revet i stykker alt inni henne. Hun hadde gått fra å føle seg som verdens heldigste jente til å rammes av en knugende angst. På et blunk var den morsomme og selvsikre Kikki blitt erstattet med tause og usikre Kirsten Marie.

Hun hadde sittet pinnestiv på benken og lyttet mens en eldre mann ga veibeskrivelser, og ventet lenge etter at den velkjente stemmen takket, før hun reiste seg. På skjelvende ben beveget hun seg mot billettluken, fremdeles uten å våge å snu seg. Hun behøvde ikke å se ham for å vite at hun hadde rett. På benken der hun hadde sittet, lå en halvspist sjokolade igjen i papiret.

Kinnene brant, hjertet hamret, og hun var lammet av redsel. Hele denne tiden hadde hun trodd seg trygg. Før hun forlot barndomshjemmet, hadde hun vært helt sikker på at hun aldri kom til å se verken moren eller onkelen igjen. Hun hadde ribbet hjemmet for de få verdiene som var igjen og lukket døren etter seg for godt.

På et eller annet tidspunkt ville de naturligvis oppdage hva hun hadde gjort. Det hadde hun forstått. Moren ville bli sint og skuffet, onkelen rasende, men Kikki hadde regnet med at ingen av dem ville kunne gjøre noe med den saken. Moren var for tafatt, og onkelen lå jo på loftet, invalid og ute av stand til å ta opp jakten på henne og stille henne til veggs. Men fortiden og syndene hennes hadde innhentet henne raskere enn hun hadde trodd. Hun hadde undervurdert onkelens raseri. Og hun hadde glemt at selv om han lå hjelpeløs, hadde han fremdeles én igjen som kunne gjøre jobben for ham. Den forglemmelsen skulle nå koste henne dyrt.

«Vær så god,» sa mannen i billettluken.

«En billett med rutebåten,» stammet hun halvkvalt.

Mannen rynket brynene og nølte. Han strakte hals, som for å se om hun var i følge med noen. Så mønstret han henne opp og ned. Antagelig trodde han at hun var sinnsforvirret.

«Hvor hadde De tenkt Dem hen, frøken?»

Kikki trakk pusten dypt og kastet et blikk utover sjøen. Ærlig talt visste hun ikke engang hvor rutebåten gikk. Til Tønsberg? Oslo? Hvor i alle dager skulle hun ta veien? Kanskje ville det være lettere å gjemme seg bort i hovedstaden.

Problemet var at hun kun hadde småpenger i portemoneen. Meningen hadde jo bare vært å gå til Lillevik for å poste et brev. De få kronene hun hadde igjen etter å ha unnet seg en sjokolade i tillegg, var sikkert ikke engang nok til en billett til nærmeste anløpssted, hvor nå det enn var.

Hun samlet skillemyntene i lommen og forsøkte å huske hvor mye det kunne være. Det ble altfor pinlig å begynne å telle småpenger foran billettluken.

Det klirret svakt da hun slapp grepet om myntene. Om hun hadde nok til reisen, hva skulle hun gjøre når hun steg i land på et nytt sted?

Hun ville ikke løse noen problemer ved å stikke av på den måten, men snarere skape seg flere. Hun kunne ikke være på flukt uten penger. På et eller annet tidspunkt ville hun være nødt til å ta turen tilbake til Lillevik for å få tak i pengebeholdningen som var godt gjemt inni radioen hennes på værelset på husmorskolen. De andre sakene måtte hun også ha med seg. Selv om instinktet ba henne komme seg vekk så fort som overhodet mulig, vant fornuften. Det var dumt å forlate Lillevik når hun visste at hun uansett ville måtte komme tilbake.

Men var det i det hele tatt mulig for henne å vende tilbake til skolen etter dette, selv for å hente sakene sine? Hun tenkte på mannen som nå var på vei dit, på leting etter henne. Hva ville skje når han ankom skolen?

Anne-Marta ville selvsagt ikke forstå hvem han var, og hvor farlig han var for Kikki. Hun kom velvillig til å si at hun hadde sett Kikki gå til Lillevik for å poste et brev, og sikkert var tilbake når som helst. Ville han snu og forsøke å gå henne i møte? Nei, han ville glise fornøyd og tenke at hun gikk rett i fella. Han ville lene seg tilbake og vente på henne, kanskje bli bedt på kaffe og kaker hos bestyrerinnen mens han avslørte løgn etter løgn om alt Kikki desperat hadde forsøkt å skjule, både for bestyrerinnen og de andre elevene. Det forsmedelige livet hjemme, tyveriene før hun forlot hjemmet. Kikki ville aldri kunne se noen av dem i øynene igjen.

Alle ville få vite sannheten om henne. Ikke bare at hun var en fattiglus, en tyv og en løgner, men kanskje også de aller verste tingene …

«Frøken, er alt i orden? De ser ikke helt frisk ut.»

Nei! skrek det inni henne. Alt var slett ikke i orden. Dette maktet hun bare ikke! Han skulle ikke få komme hit og ødelegge for henne. Men hun forsto at det var lite hun kunne gjøre for å stanse ham nå, foruten å følge etter ham, erkjenne tapet og finne seg i å bli med ham hjem før han rakk å si noe videre. Da ville i det minste ryktet hennes på husmorskolen være intakt, men til hvilken nytte? Hun ville uansett bli halt med hjem til moren, onkelen og den råtne rønna i det forblåste havgapet. Og etter det hun hadde gjort mot dem … Det ville hun ikke holde ut. Ikke etter at hun hadde fått smaken på dette livet. På venninner, på stivet, hvitt sengetøy, på et badeværelse, på klasserom og penger mellom hendene.

Hendene samlet seg om myntene igjen. Hun slapp dem ned på billettdisken. Hånden var så svett at et par av myntene klebet seg fast.

Mannen i billettluken lot blikket hvile en stund på myntene før han kikket skeptisk opp på henne og prøvde seg på et smil. «Hvor var det De sa De skulle?»

Nå hadde stemmen hans fått en annen klang. En slags overtydelig vennlighet. Han snakket til henne som om hun var et lite barn. En unge uten forstand på penger.

«Skal vi se her …» Han begynte å telle opp de få myntene. «Nittifem øre har De her. Det er jeg redd blir litt for lite til å rekke til en billett.»

Kikki kjente skamrødmen helt opp i hårrøttene. Hun tok seg sammen og smilte unnskyldende mot ham. «Jeg … har visst glemt portemoneen min. Dette var alt jeg hadde i lommen, og det er jo langt fra nok. Så klønete av meg!»

«Sånn å forstå. Vel, det er slikt som skjer.»

«Jeg må få komme tilbake senere.»

«Så gjerne,» nikket mannen, og selv om hun forhåpentlig hadde greid å rette opp litt av inntrykket, virket han likevel lettet da hun tok et par steg tilbake. Trolig krysset han fingrene under disken for at hun snarest mulig ville forsvinne fra kaia og slutte å plage ham.

Ved benken hun hadde sittet, var en dristig måke i ferd med å nærme seg sjokoladepapiret hun hadde etterlatt der. Den trippet skuffet av gårde da hun slo seg ned på benken igjen. Hun trakk bena opp og låste armene rundt knærne. Lukket øynene og tenkte tilbake til den dagen helvetet hadde begynt.

De måtte ha vært en nokså normal og lykkelig liten familie, vesle Kirsten Marie, moren og faren. De første barndomsårene hadde hun imidlertid bare vage minner fra, men hun innså at hun ikke kunne ha vært særlig gammel første gang hun forsto at det var onkelen som forandret farens oppførsel.

Hver gang onkelen, hennes fars bror, kom på besøk til Werp-huset, snakket han alltid høyt og overbevisende om saker han trodde på. Ting som Kikki ikke forsto noe av, annet enn at det handlet om nyheter og krig. Onkelen tok kun en pause fra disse samtaleemnene for å skryte av sin eneste sønn, Thomas, som var fire år eldre enn Kikki.

I ettertid hadde Kikki forstått at denne gutten var et resultat av et temmelig tilfeldig bekjentskap, men at onkelen hadde tatt sitt ansvar og giftet seg med kvinnen. Giftermålet var imidlertid rent proforma, for hver eneste gang onkelen hadde besøkt Werp-huset, hadde hun overhørt hvordan han klaget over sin kone. Etter hvert ble han bekymret for om gutten hans ble oppfostret i tilstrekkelig nasjonalsosialistisk ånd, og mente at han ville få det bedre i en god, tradisjonell familie. Dermed ble det til at da Thomas var ti år og Kikki seks, hentet onkelen sønnen sin og flyttet ham inn i Werp-huset.

På samme tid brøt krigen ut, både i Norge og i Kikkis hjem. Alle forestillinger hun hadde hatt om et søsken; en eldre bror, ble raskt erstattet med et mareritt. Thomas Werp var ikke snill. Han plaget dyr, og når han gikk lei av det, gikk han i stedet over til å plage henne. Han kløp og lugget og slo. Hadde det bare stanset der, skulle hun ikke ha sagt noe.

De hadde til felles at fedrene deres hadde tatt et katastrofalt valg – et valg som bare én av dem overlevde. Da onkelen vendte hjem som invalid, hadde Thomas allerede forlatt Werp-huset. Han hadde fått hyre på en båt i utenriksfart.

Kikki hadde ikke hatt annet valg enn å bli igjen. Hun var fanget, for ung til å kunne dra noe som helst sted. Slik ble det til at hun i de neste årene måtte arbeide og slite for å holde hjulene i gang i det stadig mer forfalne Werp-huset.

Onkelen var så dum at han ikke skjønte at sønnen flyktet fra ham. Han skrøt i stedet gutten opp i skyene, og overså at Thomas tydeligvis begrenset besøkene i Werp-huset til maksimalt én gang i året.

Kikki hadde gruet seg til hvert besøk, men heldigvis var både besøkene og brevene blitt færre og færre. Det var en av tingene hun hadde pleid å nevne for onkelen når hun ville såre ham. Han nektet å erkjenne at hans egen sønn ikke ville ha noe med ham å gjøre. Sist gang Thomas hadde vært innom, var for to år siden. Da hadde Kikki stukket av straks hun hørte stemmen hans i gangen. Hun hadde sittet oppe på knausen og sett ned på huset, inntil hun var helt sikker på at han hadde dratt igjen. Det tok halvannet døgn.

Thomas hadde ikke vært hjemme siden, og var nok ikke engang kjent med at Kikki hadde fått et stipend og også sagt farvel til barndomshjemmet. Tanken på at onkelen ville be ham om hjelp, var så fjern. Og enda fjernere var det at han ville si ja til noe slikt! For det første var han jo på sjøen, kanskje på den andre siden av jordkloden. For det andre trodde hun innerst inne ikke at han ville ha noe med sin far å gjøre. Hun og fetteren delte tross alt litt av den skammen som fulgte med valget fedrene deres hadde tatt.

Så feil kunne man altså ta. Onkelens fangarmer hadde vist seg å være lengre enn hun hadde regnet med. Thomas Werp ville helt sikkert lyve både seg selv og onkelen ut av historien, og snarere legge all skyld på henne. Den grusomme sannheten som hun hadde prøvd å dekke over med pene klær, fine gjenstander og en oppdiktet historie om hvilken snill, gavmild og normal familie hun kom fra, ville bli avslørt i all sin styggedom. Et slikt fall ville det være umulig å reise seg fra.

Nå måtte hun bare innse at eventyret var over for hennes del. Og nå som alt hadde gått så bra! Hun hadde fått stipend for å gå på husmorskole, en av landets beste husmorskoler, til og med, og hun hadde kunnet begynne helt på nytt. De andre jentene på skolen var blitt hennes venninner, og hun hadde så smått begynt å finne sin plass. Til og med fagene begynte hun å fatte interesse for. Hun hadde kommet seg unna livet hjemme. Nå ville alt sammen være bortkastet.

Mon tro hva Thomas hadde fått beskjed om å gjøre? Hente henne hjem? Eller bare kreve tilbake tingene og pengene? Det var i så fall en umulighet, for tingene var pantsatt, og mye av pengene var allerede brukt. Hun svelget. Hva ville skje når han fant ut det?

Nå måtte hun puste dypt og tenke klart. Å gi seg var ikke et alternativ. Det spilte ingen rolle hva Thomas ville, for henne skulle han uansett aldri få tak i.

Selv om hun forsto at livet hennes i Lillevik nå var over, betydde ikke det at hun måtte reise hjem. Det betydde bare at hun måtte ta neste steg i livet litt før hun hadde tenkt. Hun hadde jo visst at hun ikke kunne bli i Lillevik for alltid. Til våren var året på husmorskolen over, og da ville hun uansett ha måttet stake ut kursen videre.

Takk og lov for at ingen visste noe om livbøyen hennes og hvor hun hadde gjemt den. I påvente av å kunne snike seg tilbake for å pakke sakene sine og hente radioen med pengene, måtte hun holde seg skjult. Det kunne jo hende han ville vende tilbake til Lillevik for å lete etter henne når han ikke fant henne på skolen. Hun måtte finne seg et gjemmested og vente til kveldsmørket la sitt beskyttende slør rundt henne, slik at hun kunne snike seg tilbake til skoleområdet, aller helst uten å vekke noen. I morgen tidlig skulle hun sette seg på første båt vekk.

Kamplysten gjorde henne sterk. Dette skulle hun greie. Nå hadde hun attpåtil kvelden og natten på seg til å tenke på hvor hun kunne dra og hva hun skulle gjøre. Nervene var i helspenn, men hun var stolt av at hun greide å tenke ganske klart. Aldri hadde hun latt seg knekke, og dette ville sannelig ikke bli første gangen hun måtte redde sitt eget skinn.

Det kunne til og med bli litt spennende med et nytt kapittel allerede. Jobb fikk hun seg helt sikkert, og et nytt navn kunne hun også finne på. Kanskje var det best om hun forandret både på for- og etternavnet denne gangen. I hovedstaden kunne hun dessuten skifte navn lovformelig. La Kirsten Marie Werp forsvinne på ordentlig.

Hun grep sjokoladepapiret og pakket det rundt det som var igjen av søtsaken. Hun hadde en lang kveld foran seg, og det kunne være godt å ha noe å spise.

Ettermiddagssolen glitret i sjøen. Hun kastet et blikk i retning av husmorskolen. Selv om hun var sterk, var det vemodig at det skjøre livet hun hadde vært i ferd med å bygge opp der, nå var i ferd med å knuses i tusen biter.