Clive Cussler og Jack Du Brul

Titanics hemmelighet

Et Isaac Bell-eventyr

Oversatt av Ola Bjønness Karlsen

Medvirkende

NEW YORK

Dirk Pitt: Direktør i NUMA, National Underwater and Marine Agency

Thomas Gwynn: Advokat og bestyrer for boet etter Isaac Bell

Vin Blankenship: Secret Service-agent

COLORADO

Isaac Bell: Etterforsker i Van Dorn etterforskningsbyrå

Jim Porter: Sjef for et postkontor i Denver

Billy McCallister: Politiet i Denver

Jack Gaylord: Politiet i Denver

Bob Northrop: Postverkets etterforsker

Rudolfo Latang: Magiker

Hans Bloeser: Bankier og medeier i gruven Little Angel Mine

Tony Wickersham: Ingeniør og ansatt hos Bloeser

William Gibbs: Journalist

Colin Rhodes: Van Dorn-etterforsker

Greggory Patmore: U.S. Armys etterretning

PARIS

Joshua Hayes Brewster: Gruvearbeider og leder for coloraderne

Vernon Hall: Gruvearbeider i Colorado

Warner O’Deming: Gruvearbeider i Colorado

Alvin Coulter: Gruvearbeider i Colorado

Thomas Price: Gruvearbeider i Colorado

Charles Widney: Gruvearbeider i Colorado

John Caldwell: Gruvearbeider i Colorado

Walter Schmidt: Gruvearbeider i Colorado

Jake Hobart: Gruvearbeider i Colorado

Foster Gly: Sikkerhetsansvarlig for gruvekompaniet Société des Mines de Lorraine

Yves Massard: Glys assistent

Theresa Massard: Yves’ svigerinne

Henri Favreau: Bells kontakt i Paris

ARKTIS

Ragnar Fyrie: Kaptein på hvalskuta Hvalur Batur

Ivar Ivarsson: Førstemaskinist på Hvalur Batur

Lars Olufsen: Andremaskinist på Hvalur Batur

Magnus: Mannskap

Arn: Mannskap

Petr: Mannskap

Den andre Petr: Mannskap

Gunnar: Mannskap

ENGLAND

Joel Wallace: Van Dorn-etterforsker

Davida Bryer: Wallaces assistent

George Devlin: Gangster

Prolog

New York City
April

Himmelen over Manhattan hadde samme farge som gammelt tinn. Skydekket hang så lavt at toppene til noen av de høyeste bygningene ble borte i disen. Det var et skarpt drag i luften, mens Hudson Hawk, den berømte vinden som feide over elven den var oppkalt etter, var i full vigør. Det vårlige været de hadde hatt en uke tidligere, var bare et minne for befolkningen i byen.

En pansret Chevy Suburban med statlige skilter svingte inn til veikanten midt i kvartalet i et strøk i sentrum. En mann i slutten av tjueårene og kledd i frakk sto med en sammenslått paraply i hånden og ventet tydeligvis på bilen. Han skjøv seg ut fra blomsterkassen han hadde lent seg på, og gikk bort til den store SUV-en idet vinduet på passasjersiden ble rullet ned.

Sjåføren, en tretti år gammel veteran innen sikkerhet for regjeringsmedlemmer, sa ikke noe.

«Goddag,» stammet fotgjengeren. Han kikket inn i baksetet, og munnen strammet seg til en rett strek da han så at det ikke satt noen der. «Jeg heter Thomas Gwynn. Jeg skulle treffe direktøren i NUMA. National Underwater and Marine Agency. Dirk Pitt.»

Da han var i begynnelsen av karrieren, ville sjåføren, Vin Blankenship, ha bedt om å se legitimasjon, men han hadde sjekket hjemmesiden til advokatfirmaet der Gwynn jobbet, og gjenkjente den yngre mannen fra opplysningene der. «Mr. Pitt sendte melding om at møtet i FN trekker ut. Han ba meg hente deg før jeg henter ham, og så drar vi bort til Queens.»

«Greit. Det er ikke noe problem.» Gwynn satte seg i baksetet til den store bilen. Han løsnet beltet i frakken. «Det er godt og varmt her.»

På tross av den ekstra vekten av pansring og skuddsikkert glass, svingte Suburbanen imponerende lett og elegant ut fra veikanten. Den kraftige V-åtteren var like grundig modifisert som karosseriet.

Blankenship hadde snart den store bilen i marsjfart nordover på FDR Drive. Hvis han hadde villet, kunne han ha satt på sirener og blålys, men han mente at de hadde god tid.

«Kjørte du Mr. Pitt hit fra Washington?» spurte Gwynn for å ha noe å snakke om.

«Nei. Jeg kommer fra kontoret i New York. Jeg ble satt til å jobbe med ham mens han er her på grunn av FN-konferansen. Jeg hentet ham på Penn for to dager siden, og så skal jeg sette ham av der etter rundturen — eller hva det er han har lyst til å se i dag.»

«FBI?»

«Secret Service.»

«Trenger han sånn beskyttelse?»

«Kom igjen, dette er New York. Alle trenger beskyttelse.» Blankenship lo av sin egen vits.

Et kvarter senere svingte han Suburbanen inn på plassen foran den nesten hundre og femtifire meter høye glassmonolitten som var FNs hovedkvarter. Han måtte legitimere seg for vakter i svarte uniformer og kjøre slalåm mellom betonghindringer for å komme frem til bygningen. Han stanset og rullet ned vinduet for å bli gjenkjent. Han var ikke den eneste som kom i en Suburban.

Det var mange mennesker som myldret rundt på den åpne plassen, stimlet sammen i grupper på tre og fire, alle med navneskilt. De fleste smilte og ga hverandre hjertelige håndtrykk. De fleste var kledd i dress, men det var noen arabere i hvit dishdasha og noen afrikanske kvinner i kjoler så fargerike som tropiske fuglefjær. Dette hadde vært en virkelig internasjonal sammenkomst. En enslig skikkelse som ikke så fullt så fornøyd ut, holdt øye med SUV-en og sjåføren. Han gikk over den folksomme plassen like bestemt som en diamantsliper som skulle til å lage et avgjørende skår.

Dirk Pitt var høy, og mer senete enn muskuløs, med en manke av mørkt hår og klare, grønne øyne. Munnen var vanligvis krummet i et smil som tydet på at han syntes livet var behagelig underholdende. Men ikke nå. Øynene var mørke, som fargen på en kastevind som pisker opp vannet, og munnen var sammenknepet så kjeven stakk ut.

«Du ser enda verre ut nå enn du gjorde etter møtene i går,» sa Blankenship idet Pitt nærmet seg Suburbanen.

Pitt satte seg i passasjersetet ved siden av sjåføren. Dette var i strid med sikkerhetsforskriftene, men direktøren i NUMA hadde forsikret Secret Service-veteranen om at hvis det skjedde noe, skulle han sørge for å ta på seg det hele og fulle ansvaret.

Pitt sa: «Jeg vet kanskje ikke hvordan jeg skal demme opp for tidevannsbølgen av plastavfall som havner i havet, men jeg vet at dagevis i et auditorium med en gjeng forspiste og bortskjemte byråkrater som ikke bestemmer noe annet enn agendaen for de neste møtene, ikke kommer til å løse noen verdens ting.» Han skuttet seg litt og, helt uten videre, forduftet mørket som omsluttet ham. Han så seg over skulderen med et vennlig smil og en utstrakt hånd. «Thomas Gwynn, jeg heter Dirk Pitt. Takk for at du gikk med på å møte meg på en så uvanlig måte. Jeg har et tett program, og kona har sagt at jeg må være tilbake i Washington i kveld for å være med i fødselsdagsselskapet til personalsjefen hennes.»

«Det er ikke noe problem i det hele tatt,» svarte Gwynn. Han skjønte hvor myk hånden hans måtte virke i det trælete grepet til Pitt. Mannen styrte en enorm offentlig etat, men det var tydelig at han ikke var noen forspist, bortskjemt byråkrat. «Kona di er kongresskvinnen Loren Smith.»

«Jeg er en heldig mann,» sa Pitt med åpenbar kjærlighet. «Jeg må tilstå at du pirret nysgjerrigheten min da du ringte kontoret. Det var bare flaks at jeg skulle til New York allerede dagen etter. De fleste vet om bergingen av Titanic, og det er kanskje til og med noen som husker at det var jeg som ledet hevingen, men så vidt jeg vet, er vårt håp om å få byzaniummalmen ut av lasterommet fortsatt en gradert opplysning. Hvordan har du fått vite om den?» Pitt holdt opp en finger for å holde svaret tilbake for å spørre sjåføren, «Du vet hvor vi skal, ikke sant?»

«Jeg vokste opp ti minutter fra det gamle stedet,» svarte Blankenship. «Jeg fisket rett oppe i East River.»

Pitt flirte. «Jeg håper ikke du spiste noe av det du fikk.»

Secret Service-mannen lo. «Vi visste ikke engang hva halvparten av det vi fikk, var.»

Pitt rettet oppmerksomheten tilbake til Thom Gwynn og spurte igjen: «Nå, hvordan har du fått vite om byzaniumen?»

«Advokatselskapet jeg jobber i, tar vare på papirene til han som brakte malmen tilbake.»

Pitt nikket og slo fast: «Joshua Hayes Brewster. En gruvearbeider fra Colorado, som var den som oppdaget malmen på Novaja Semlja i det russiske Nordishavet og dro tilbake i 1911 sammen med en gruppe menn for å utvinne den fra fjellet.»

Han kjente historien like godt som han kjente sin egen.

«Nei, Mr. Pitt. Jeg snakker om Isaac Bell.»

Et forvirret drag strøk over blikket til Pitt. Selv om han ikke husket navnene til de andre gruvearbeiderne, husket han at det ikke var noen av dem som het Bell. «Nå er jeg ikke helt med.»

«Det forundrer meg ikke. Kjenner du til Van Dorn etterforskningsbyrå?»

«Ja. Jeg vet at de var like store og berømte som Pinkerton.»

«Den gangen hotellene hadde sine egne hotelldetektiver, og jernbanene engasjerte armeer av vakter, bygde Joseph Van Dorn opp en blomstrende forretning under mottoet ʻVi gir aldri opp! Aldri!’ Isaac Bell var sjefsetterforsker. Kanskje den dyktigste etterforskeren i sin — eller i noen — generasjon.»

«Ja vel,» sa Pitt. «Det tviler jeg ikke på, men du må tro meg når jeg sier at han ikke hadde noe med byzaniumen å gjøre eller jobben med å smugle den om bord på Titanic. Jeg har levd med det prosjektet i nesten et år. Det var ingen privatetterforskere involvert.»

«Mr. Bell sørget for at han ikke ble nevnt i papirene. Han endret til og med notatene til Brewster slik at navnet ble holdt utenom.»

Pitts uttrykk var like forvirret.

«La meg forklare det på denne måten, Mr. Pitt.»

«Dirk,» sa han fraværende. «Takk.»

«Så klart, Dirk. Greit. I løpet av den lange karrieren kom Isaac Bell til å skaffe seg en mengde hemmeligheter. Ting som kunne knuse familiedynastier, ødelegge troverdigheten til selskaper og til og med nasjoner, og avsløre skjulte motiver og aktører bak kulissene i noen av de største begivenhetene i den første halvparten av nittenhundretallet. Han satt på en masse opplysninger, men i motsetning til J. Edgar Hoover, FBIs første direktør, hadde ikke Bell noen interesse av å sko seg på utpressing eller skremsel. Han var bare en mann som visste om mange hemmeligheter.

Da han pensjonerte seg, bestemte han seg for å skrive ned hemmeligheter og historier. Og det må jeg si, hadde han ikke vært en så dyktig detektiv, kunne han ha vært romanforfatter. Fortellingene om hans bedrifter er de rene eventyrbøkene. Han visste også at noe av det han skrev om, aldri måtte se dagens lys — og de journalene ble trolig brent etter at han døde — men han mente at andre historier gjerne kunne offentliggjøres en gang i fremtiden da de fleste av de involverte for lengst var døde og ettermælet var blitt henvist til ʻhistoriens støvete kroker’. Det var nøyaktig de ordene han brukte.

De dokumentene overlot han til advokaten med detaljerte instrukser om når de skulle utleveres og til hvem. Det meste var ganske enkelt, som ʻTretti år etter at den og den er gått bort, vennligst sørg for at gjenlevende barn av vedkommende får denne konvolutten. Hvis de er døde, vennligst gi den til et barnebarn.’ Sånne ting.»

«Det høres fornuftig ut.»

Og så var det andre dokumenter han lot det være opp til advokatens diskresjon om hvem som skulle få mappene, men Bell hadde spesifisert hvilket år de skulle utleveres, som regel en eller annen dato som er knyttet til en referanse i historien, selv om jeg har sett noen mapper som bare er merket med dato uten forklaring.

Nå spoler vi frem til mange tiår etter Bells død, og advokaten som bygde opp en praksis som nå heter Gitterman, Shankle & Capps. Arbeidsgiveren min og et av byens største advokatbyråer. Og helt frem til i dag fortsetter vi å overholde forpliktelsen med å se til at de siste dokumentene til Isaac Bell finner sitt rette hjem.»

«Og du tror at det er meg?» Pitt skjønte ennå ikke helt forbindelsen.

«Ja, og da datoen på akkurat denne mappen var inne, fikk en av seniorpartnerne æren av å lese den først. Han var ikke helt sikker på hva han skulle gjøre, men sekretæren visste at jeg var veldig opptatt av Titanic. Min onkel med samme navn deltok i bergingsoperasjonen. Han fortalte meg en gang at det var du som hevet Titanic. Han var kranfører på et av hjelpefartøyene. Modoc.»

«Det var som pokker,» sa Pitt. «Jeg syntes jeg dro kjensel på navnet. Tommy Gwynn. Jeg må si at du ikke er særlig lik ham.»

«Jeg vet det. Ikke sant? Han var enorm.»

Pitt la merke til måten advokaten sa det på. «Var? Hva skjedde?»

«Han sluttet i NUMA like etter hevingen av Titanic og jobbet som kranfører her i New York. Det skjedde en ulykke på anleggsområdet. Onkel Tommy og to andre menn ble drept. Det var for åtte eller ni år siden.» Gwynn tidde et øyeblikk, sorgen gjorde ham mørk i øynene før han skjøv den fra seg. «Tilbake til saken. Seniorpartnerne ba meg finne den rette personen å dele dette med, og jeg tenkte straks på deg etter at jeg hadde lest det og gravd litt i livet til Brewster og resten av gruvearbeiderne …»

«De kalte seg coloraderne,» skjøt Pitt inn.

Gwynn nikket ivrig. «Bell nevnte det. Det er ikke noe familie igjen etter noen av dem, siden ingen av dem ble gift bortsett fra …»

«Jake Hobart.» Nå som han igjen tenkte tilbake på det oppdraget mange år tidligere, kom Pitt på flere og flere detaljer.

«Det stemmer. Hobart var gift, men kona er død for lengst, og de fikk ikke barn. Siden det ikke er noen igjen fra den gangen mineralet ble utvunnet og plassert om bord på Titanic, tenkte jeg, hvorfor ikke gi mappen til mannen som fant det til slutt? Bells journal endrer ikke de grunnleggende faktaene, men jeg tenkte du kanskje ville være interessert i bakgrunnshistorien om hvordan ting utspilte seg for over hundre år siden.»

Fra en dyp lomme i den lange frakken trakk den unge advokaten et knippe gulnede ark i en forseglet plastpose. Den første siden besto av en tittel i ett ord. Coloraderne. Pitt skulle til å åpne posen da Blankenship avbrøt.

«Bare så dere vet det, så er vi fremme om fem minutter.»

«Greit,» sa Pitt, som var så oppslukt av det Gwynn fortalte ham at han ikke hadde merket hvor raskt de hadde krysset East River.

Thomas Gwynn sa: «Jeg sa jo at jeg ikke hadde noe imot å møtes på farten på denne måten, men hva er det som er så viktig med noen skilpadder på et anleggsområde i Queens?»

«Ikke noen skilpadder,» korrigerte Pitt ham. «Ubåten Turtle. I bagasjerommet bak deg er det en overnattingsbag og en dykkerveske. Kan du sende meg vesken?»

Gwynn strakk seg over seteryggen for å få tak i vesken og ga den til Pitt. Pitt hadde allerede tatt av seg skinnskoene. Han holdt den ene opp så både sjåføren og passasjeren kunne se den. «Kona mi ga meg disse som en dyr spøk, hun trodde at jeg aldri kom til å gå i italienske sko, men de er mer behagelige enn joggesko.»

Fra dykkervesken tok han opp et par høye gummistøvler og en tykk refleksvindjakke. Han stakk føttene i støvlene og fikk tredd på seg jakken i den lille plassen han hadde i bilen.

«Her er en historie til deg,» sa Pitt da han festet sikkerhetsbeltet igjen. «Etter slagene i Lexington og Concord under revolusjonskrigen mot britene, var det en oppfinner som bodde ved New Haven og het David Bushnell som foreslo at de skulle lage en undervannsbåt de kunne bruke til å feste miner på undersiden av de engelske skipene som blokkerte havna i New York. Det var ingen ringere enn selveste George Washington som likte forslaget og gikk med på å finansiere det.

Hele den sommeren, og utover høsten, bygde Bushnell og flere engasjerte snekkere, smeder og selvlærte ingeniører ubåten. Den var omtrent tre meter høy og tønneformet — eller, som en hadde beskrevet den, minnet om to skilpaddeskall som var blitt satt sammen — den var lagd av trebord med jernbånd rundt som stavene i en tønne og drevet av et par håndsveivede propeller. Den var også utstyrt med en navar som var lagd for å bore hull i skrogene slik at de kunne feste sprengstoffladninger. Den hadde en pedaldrevet lensepumpe og vinduer i et metall… Tja, jeg tipper kommandotårn er den mest presise beskrivelsen. Alt i alt var den uhåndterlig, keitete, og ytterst genial.

Og dessuten en fullstendig fiasko,» tilføyde Pitt. «Sommeren 1776, etter mange forsøk og tester, var det en sersjant Ezra Lee som ble valgt til å føre Turtle. Endelig, i september det året, satte Lee Turtle med kurs for det britiske flaggskipet HMS Eagle, som lå for anker nedenfor Governors Island i åpningen til New York Harbor. Det tok Lee to timer å manøvrere undervannsbåten, og uansett hvor mye han anstrengte seg, klarte han ikke å få boret langt nok inn i skroget på Eagle til å feste sprengstoffet. I ettertid er det ganske enkelt å skjønne at det var praktisk talt umulig å holde Turtle stabil og på akkurat det samme stedet mens han boret, på grunn av strøm og bølger.»

«For ikke å snakke om at den stakkars fyren måtte være utmattet,» sa Blankenship.

Pitt nikket. «De trodde Turtle bare hadde luft nok til en halv time. Han kunne ha sørget for frisk luft mens han krysset havna, men på slutten av forsøket med å bore i Eagle måtte han ha vært delirisk av oksygenmangel.

De prøvde å angripe et annet skip en måned etter med samme resultat. Ikke lenge etterpå senket britene Turtles støtteskip på Jersey-siden av havna. Bushnell hevder at han reddet den lille ubåten, men dens skjebne ble glemt av historien.»

«Til nå?» våget Thomas Gwynn seg.

«Nettopp. Interessant nok var det ikke før nesten hundre år senere en ubåt lyktes med å senke et fiendtlig krigsskip. Det var konføderasjonsmaktens ubåt Hunley, som sendte en torpedo inn i USS Housatonic under borgerkrigen.»

De nærmet seg et stort anleggsområde som lå i et strøk med fabrikker og lagerbygninger. Bakken besto for det meste av opprevet asfalt. Bygningen i nærheten var av teglstein eller metall og var uten vinduer. Flere gamle skorsteiner sto i silhuett mot horisonten. Smugene mellom bygningene var fulle av avfallscontainere og rustent utstyr, og de fleste vertikale flater var dekket av flere lag graffiti, og ikke noe av den var å anse som kunst. Den lette disen som hadde hengt i luften hele dagen, hadde begynt å tykne. Selv om den ennå ikke hadde gått over til regn, var den en perfekt dyster ramme om det triste distriktet.

Foran dem sperret et langt, bølgende metallgjerde adgangen til strøket. En midlertidig vaktbu var satt opp ved siden av en åpen port. De skarpe taklampene i metallbua så ekstra lyse ut mot mørket som var i ferd med å senke seg. Gjerdet skjulte en stor kran. Det var bare den spinkle løftearmen som syntes der den strakk seg i været.

Blankenship bremset ved porten. Vakten forlot motvillig varmen i den lille metallbua, gikk ut og kom bort til SUV-en.

Secret Service-agenten pekte med tommelen på passasjeren. «Dette er Dirk Pitt, sjefen for NUMA. Han er ventet.»

«Et øyeblikk,» sa vakten. Han gikk tilbake til vaktbua og sjekket med en skriveplate han trolig skulle hatt med ut i første omgang, men ikke hadde giddet. Han så opp, fant Blankenships blikk og nikket.

Anleggsområdet var stort, nesten en halv kvadratkilometer. Mye av det som hadde stått her tidligere, var blitt demontert og fraktet bort, og en enorm mengde forurenset fyllmasse var blitt gravd ut for å bli sanert. Et massivt dike av stein og teglstein holdt unna vannet i East River, som strømmet på både av smeltevannet fra Hudson via Harlem River helt øverst på Manhattan Island og en ebbende springflo som fant veien gjennom elven fra Long Island Sound.

Vic Blankenship så seg om. «Da jeg var guttunge, var alt dette lagerbygninger og gamle fabrikker. Det luktet grusomt selv på sitt beste.»

«Delstatsarkeologen fortalte meg,» sa Pitt, «at fra den amerikanske borgerkrigen til omtrent 1913, var det en fabrikk her som forbrente koks til kullgass. Bakken var mettet av forurensende stoffer som aldri ble fjernet. Den neste generasjonen industri kapslet bare den gamle gjørma inn og bygde nytt oppå.»

Gwynn spurte, temmelig unødig: «Og det var her de fant Turtle?»

«Slik jeg har forstått, fjernet de det øverste jordlaget med en gravemaskin da grabben støtte på stein. Og det er ikke så uvanlig, siden alle de gamle grunnmurene ble liggende igjen da nyere bygninger ble satt opp. Maskinføreren ryddet et område rundt granittblokkene. Det viste seg at det var myr under fundamentet til en bygning som hadde stått her på tiden omkring revolusjonskrigen. Hulrommet var dekket av et steinlokk som ble skjøvet til side med gravemaskinen. Inni var det fullt av flyveaske og olje som fremdeles var noenlunde flytende, og opp av hullet stakk denne messingkuppelen. Han klarte å åpne den og se inn. Han visste ikke helt hva han hadde funnet, men han sa fra til en sjef, som etter hvert fant en som gjenkjente Turtle fra en modell han hadde sett på et museum i Connecticut. Arkeologer fra delstaten og byen ble hentet inn.»

«Og NUMA?» spurte Thomas.

«Egentlig ikke. Vi hørte naturligvis om funnet. Jeg kom hit av nysgjerrighet, siden jeg er veldig opptatt av arkeologi. Jeg bruker bare NUMA-legitimasjonen for å skaffe meg adgang til det som ellers er et lukket område.»

«Kommer det til å skje noe der i dag?»

«I høyeste grad. I dag skal de prøve å trekke Turtle opp av hullet der den har ligget i nesten to hundre og femti år.»

De parkerte bilen ved siden av flere andre biler, for det meste sedaner og pickuper. Pickupene tilhørte maskinførerne, og personbilene utvilsomt arkeologene og teknikerne som hadde oppsyn med oppdagelsen av landets første ubåt.

Området som var gravd ut, var så langt som to fotballbaner og tretti meter bred. Det var satt opp sverter langs det gamle diket for å stive det opp mot den grå elven rett utenfor. I bunnen av den seks meter dype utgravingen var det store bulldosere, tippvogner, godskonteinere til annet utstyr, og dusinvis av portable pumper med slanger som stakk opp og ut til en separat dam som var gravd ut for å oppbevare forurenset væske som hadde sivet ut, slik at den kunne renses senere.

Det så ikke ut til at det var noen som jobbet. Området virket forlatt bortsett fra den store kranen som manøvrerte en stor, vinklet stålplate nærmere diket. Et par arbeidere med hjelm ventet på toppen av diket for å føre den på plass. Det var satt opp en platting i utkanten av anleggsområdet. De så ikke hvor Turtle lå, for det var spent opp blå presenninger over utgravningsområdet for å beskytte fartøyet mot elementene. Presenningene blafret i den kalde vinden.

Nedbøren hadde tatt seg opp et par hakk og falt nå som et lett regn. Bakken ytterst på området var gjørmete sump. Blankenship takket nei å bli med Pitt over til en plattform der det var et dusin mennesker, men unge Gwynn slo følge med ham.

Da de nærmet seg forsamlingen, hørte Pitt stemmer som hevet seg og spenningen som steg.

«Jeg gir blaffen i hvem som har gitt dere tillatelse. Til mitt kontor er sikre på at det er trygt, er det ingen som går ned dit. Lekebåten deres får bare vente.» Den som sa det var en mann med hjelm og oransje refleksvest over jakken. Pitt la merke til at han var fra OSHA, arbeidsdepartementets ombud for sikkerhet på arbeidsplassen.

Midt imot ham sto en mann og kvinne kledd i sivile klær, men begge hadde kraftige støvler. Pitt gjettet korrekt at det var arkeologene, som var opptatt av at undervannsbåten måtte bli tatt hånd om så snart som mulig.

Det var kvinnen som snakket på vegne av dem. «Det tar bare noen få timer. Vi har gravd ut aske og tjære fra den gropen. Det eneste som mangler, er å stroppe fast skroget og sette opp kranen.»

«Det blåser jeg i,» svarte verneombudet. Av tonefallet skjønte Pitt at han elsket å bruke den autoriteten han hadde.

«Unnskyld meg,» sa han. «Hei. Jeg heter Dirk Pitt. Er det du som er Dr. Lawrence?»

Den kvinnelige akademikeren snudde seg mot ham. «Susan Lawrence. Ja. Beklager, men hvem er du?»

«Dirk Pitt. Jeg snakket med en på kontoret deres om at jeg skulle komme for å se Turtle i dag. Jeg er direktør for National Underwater and Marine Agency.»

Hun nikket kort. «Ja, jeg husker det. Beklager å måtte si det, men det ser ut som du har kastet bort en tur fra Washington siden utgravningen er blitt stengt av arbeidsdepartementets verneombud.»

Pitt sa ikke noe om at han skulket den siste dagen av en FN-konferanse for å være her. Han rettet oppmerksomheten mot verneombudet. Verneombudet nikket til en av karene, som i sin tur tok to hjelmer av et bord og ga dem til Pitt og Gwynn. «Hva later til å være problemet?»

«Problemet er at entreprenøren skulle la det ligge igjen seks meter jord ved siden av diket, med en seksti prosent helling ned til bunnen av gropen. Som dere ser — som dere alle ser,» sa han med ettertrykk, «er det knapt tre meter jord igjen, og den ligger temmelig flatt. Det er ikke nok fyllmasse til å støtte opp diket, og det står i fare for å gi etter. Det ser ut som de prøver å forsterke det med stålavstivere, men inntil jeg får sett og gått gjennom arbeidstegningene til den planen, anser jeg dette området som for farlig.»

«Men du må jo skjønne,» sa den mannlige arkeologen, «at hele skroget til Turtle blir utsatt for luft, og hvert øyeblikk som går tapt kan medføre ubotelig skade.» Han kom på en annen ting og ble askegrå i ansiktet. «Herregud, vi lot luka stå åpen. De må i det minste la oss gå ned å lukke den.»

Arbeidsdepartementets verneombud sa: «Hør her, jeg er ikke totalt idiot. Jeg vet hvordan dette fungerer. Jeg har vært på mange anleggsområder rundt i byen der dere har blitt innkalt, men jeg kan ikke la dere gå ned dit før jeg er helt sikker på at det er trygt.»

En annen i gruppen tok ordet. Han var kledd akkurat som anleggsarbeiderne, men mer velstelt, som om han aldri hadde vært i nærkontakt med gjørma og sølevannet som var så vanlig på en anleggsplass. Han så ut som en som kom fra ledelsen.

«Kom igjen, John. Ingeniørene sendte endringene i tegningen til byen for tre uker siden. Der var det en som ga oss midlertidig tillatelse.»

«Det gir dere ikke rett til å endre noe som helst før jeg har gått gjennom alt en siste gang. Dessuten har dere gravd ut resten av massen før dere fikk satt opp ekstra forsterkning med plater over det eksisterende diket.»

«Ja, det burde ikke ha skjedd,» innrømmet mannen. «Entreprenøren gravde mye raskere enn vi hadde …»

Pitt stengte samtalen ute. Han visste hvordan dette ville ende opp til slutt. Området kom til å bli stengt i ubestemt tid. Turtle ville helt klart forfalle enda litt mer, når alt kom til alt, trodde han ikke verdens første eksemplar av et undervannsfartøy kom til å ta altfor mye skade. Og hvem vet? Alt avhengig av tidsskjemaet, kanskje han likevel kunne snike seg opp for å se at ubåten ble heist opp av den to hundre og femti år gamle kokongen.

Han betraktet mennene som jobbet med stålvinkelen ute på diket. Han ville ha trodd at verneombudet ville gi dem beskjed om å komme seg bort fra byggverket, men han måtte være pragmatisk nok til å skjønne at det gikk mye raskere å forsterke den eksisterende veggen med stålavstivere enn å bruke fyllmasse til å støtte opp den enorme utgravingen etter de opprinnelige spesifikasjonene.

Stålmodulene var omtrent femten meter lange og L-formede. De to metallgreinene var minst en tomme tykke. Den korte greina ville bli lagt oppå diket, og sannsynligvis boltet fast i betongen. Den lange delen ville henge ti meter langs muren og langt ned i elvebreddens gjørme og mudder. Pitts magefølelse sa ham, og arbeidsdepartementets verneombud var sannsynligvis enig i, at dette var et akseptabelt alternativ til å la dobbelt så mye forurenset fyllmasse ligge igjen for å støtte opp det gamle diket.

Kranen svingte en av de svære stålstrukturene over utgravningstomten og muren mens Pitt sto og så på. To menn med hjelm sto klare på muren til å trekke den på plass med tau som hang fra hver ende. Dette var en dagligdags manøver for jernbindere, noe disse fyrene trolig hadde gjort tusenvis av ganger på skyskrapere og broer over hele byen.

Den ene ventet tålmodig på at det tretti meter lange tauet skulle bli senket rolig slik at han kunne få tak i det. Kollegaen ville ha gjort det samme om ikke et vindkast plutselig hadde tatt tak i plata og svingt tauet slik at det svevde over East River.

Pitt skjønte ikke hvorfor fyren kastet seg etter det. Vinden ville ha løyet, og tauet ville til slutt ha kommet tilbake til ham. Det var først senere han skjønte at de hadde fått beskjed om å få jobben unnagjort før entreprenøren sørget for flere forsinkelser og straffereaksjoner.

Jernbinderen klarte å få tak i tauet rett før det svingte utenfor rekkevidde, men hans nitti kilo hadde ikke en sjanse mot tretti tonn dinglende stål, og han ble kjapt revet ut av balanse. Den hårfint avbalanserte riggen som festet stålplata til kroken på krana, ville ikke ha blitt påvirket av den lille skjevheten hadde det ikke vært for at kranføreren overreagerte. Siden han var redd for mannens sikkerhet, at han kunne falle ned i den strie strømmen under seg, røsket kranføreren tilbake en spak for å svinge bommen tilbake. Den brå endringen i svingkraften fikk den massive stålplata til å vippe slik at tyngdepunktet ble forskjøvet. På noen sekunder hadde det som ellers var en ren rutineoperasjon, spunnet fullstendig ut av kontroll.

Plata vred og kastet på seg i luften som en fugl som hadde fått det ene beinet i en snare. Den andre jernbinderen flyktet fra sin post, siden han ikke ante hva som kom til å skje. Mannen som klamret seg fast i tauet, ble slengt frem og tilbake som en filledokke, og det var like før han enten ble kastet langt ut i elven, der de tunge klærne og støvlene garantert ville sørge for at han druknet, eller, like livsfarlig, ble slynget ned i gropen, der det meste av bein og knokler ville bli smadret i nedslaget.

Kranføreren justerte flere spaker i rask rekkefølge, støtet av adrenalin fikk ham til å skjelve på hendene. Han beregnet det slik at da plata falt ned, landet jernbinderen på diket med tauet strukket helt ut. Han var på trygg grunn da massen av stål smelte inn i den gamle betongen som meiselen på en borhammer.

Det sprø murverket ga etter som det var blitt sprengt med dynamitt. Smellet fra sammenstøtet ga en ubehagelig klang over anleggsområdet, som om den romerske guden Vulcanus hadde slått den kraftige hammeren i jordens ambolt.

Pitt var i bevegelse selv før det fulle omfanget av katastrofen var åpenbar. Han snudde seg mot Thomas Gwynn og sa: «Ring nødnummeret. Sørg for at de sender dykkere.»

Pitt hoppet over metallrekkverket som fungerte som en barriere for plattformen med utsyn over anleggsområdet. Fallet ned til taket på en container nede i utgravningen var omtrent tre meter, men Pitts oppfatning, siden han var en høy mann, la til enda én sytti. Han nølte ikke. Vinden suste rundt ørene, og hjelmen ble blåst av hodet. Han landet bra, lot de kraftige musklene i beina dempe noe av nedslaget før han senket skulderen og lot seg falle for å rulle kroppen mot resten av det. Han lot bevegelsesenergien sende ham opp på beina igjen og løp bort til containeren. Han stanset opp for å se hvor stor skade som hadde oppstått da stålplata smalt inn i diket.

Det hadde blitt sprekker på stedet den hadde truffet, og de gikk fra toppen av muren og helt ned til punktet der den var blitt støttet opp av den fyllmassen de hadde latt ligge igjen. Allerede sivet det vann gjennom sprekkene, skummende og rasende og ivrig etter å utnytte revnene som om det ikke kunne fordra å være utestengt av en sånn kunstig barriere. I løpet av noen få sekunder vellet vannet nedover fyllmassen og fosset nedover. Da det rant ned i gropen, holdt vannet seg klart bare i et øyeblikk før den eroderende kraften i det gnagde seg ned i bakken, og det ble en brun gjørme. Alt dette fant sted drøye hundre meter fra den firkantede steingraven som hadde vært Turtles hjem i to og et halvt århundre.

Pitt hadde tilbrakt hele karrieren over og under vann rundt omkring i verden, og det var få menn i live i dag som visste mer om de altødeleggende kreftene i det. Han visste hva som kom til å skje. Det han ikke visste, det han satset livet på, var om han hadde nok tid til å fullføre det han hadde satt seg fore å gjøre. Han hadde gjort mange dumdristige ting opp gjennom årene, satt livet på spill flere ganger enn han kunne telle, og selv om han aldri tvilte på en avgjørelse han hadde tatt, lurte han et flyktig øyeblikk på om det han hadde tenkt å prøve seg på, var verdt å dø for. Med tanke på det stykket historie som var i ferd med å bli ødelagt, rev han blikket fra de destruktive kreftene som uvegerlig ville bli sluppet løs, og konsentrerte seg i stedet om bakken under containeren.

En mørk flekk begynte å spre seg på den furete overflaten til haugen med fyllmasse. Den utvidet seg raskt, åpnet seg som en uanstendig flekk. Den holdt seg svart i en brøkdel av et sekund før den langsomt begynte å bli gjørmebrun, og jorden svulmet opp og ble geléaktig.

Pitt trengte ikke å se noe mer. Han begynte å løpe langs bunnen av anleggsområdet, gummistøvlene plumpet og plasket gjennom det stigende regnvannet. Han fikk dråper i øynene uten at det forsinket ham i det hele tatt. Beina stemplet, og armene svingte, og pusten gikk i dype, avmålte drag, og bare noen meter unna sprakk fyllingen opp i en eksplosjon av grumsete gjørme. Et øyeblikk senere raste hele haugen av fyllmasse over hullet ut i det, og hundrevis av tonn jord og stein og fyllmasse forsvant ned i en heksegryte av slam og isvann.

Selv om han ikke snudde seg for å se bølgen som nå raste over anleggsområdet, hørte Pitt det plaskende brølet og kjente det kalde vindgufset bølgen skjøv foran seg. Han var kanskje ikke den yngre versjonen av seg selv som hadde ledet hevingen av Titanic, men han hadde holdt seg i form. Han var nesten helt fremme ved den blå presenningen arkeologene hadde spent opp rundt funnet, da den første bølgen tok ham igjen og nesten rev beina vekk under ham med stor kraft.

Vannet gjorde det vanskelig å bevege seg, men han kjempet i vei, fosset gjennom vannet så fort han kunne, klarte faktisk å komme seg foran det stigende vannet slik at det som hadde virvlet rundt anklene på ham, nå bare var en pytt på et par centimeter. Han så en åpning i presenningveggen og gikk inn. Rommet forskerne hadde skapt inne i teltet, var svakt belyst. Det var arbeidslamper på stativer, men ingen av dem var tent, og Pitt hadde ikke tid å kaste bort på det.

Turtle var lagd av trestaver, som en tønne, og holdt sammen av tykke jernringer. Den hadde et rundt kommandotårn som stakk opp av det runde skroget, og det var utstyrt med kuøyer. To krøllete rør stakk opp av det. De var snorkler til bruk når Turtle holdt seg rett under overflaten. Så snart den var helt nedsenket, hadde føreren bare så mye luft som den keitete farkosten hadde plass til. Ved siden av kommandotårnet var den håndsveivede, vertikale propellen. Bladene var, i likhet med alt annet, svarte av bek, men Pitt tippet de var lagd av bronse. Lenger ned i steingropen så han Turtles større hovedpropell og et firkantet ror styrt av mekaniske spaker.

Han tok til seg alle detaljer i farten fordi vannet hadde nådd utkanten av myra og ville fylle den på noen sekunder. Han hoppet over halvannen meter åpen luft mellom utkanten av gropen og Turtles metalkledde overdekk og kastet seg med føttene først ned i luka. Gummistøvlene landet på et polstret sete. Luka omsluttet hoftene. Han følte seg frem i blinde med føttene for å finne den beste måten å åle seg ned i enmannsunderbåten på. Vannet var en frådende masse der det steg opp langs den møkkete muren i myra. I løpet av sekunder kunne Pitts vanvittige forsøk på å redde fortidslevningen være til ingen nytte.

Han klarte til slutt å komme seg ned i undervannsbåtens fuktige skrog. Akkurat idet vannet skulle til å skylle over det avrundede overdekket, smelte Pitt luka igjen. Det var en mekanisme med en vingemutter til å tette luka. Vannet begynte å sige inn der en korkpakning for lengst hadde råtnet bort. Han jobbet med mekanismen og fikk til slutt dratt til mutteren stramt nok til å ekspandere en innerring som presset skroget og luka sammen.

Han merket at han hikstet etter pust etter det raske stormløpet for å berge Turtle og ble med ett smertelig klar over at luft var blitt noe svært dyrebart. Han trakk mobiltelefonen opp av lommen og slo på lommelykten.

Innsiden av undervannsbåten hadde en H. G. Wells-fornemmelse over seg, med polerte metallmekanismer, drev og tannhjul lagd av messing og bronse, så vel som tannstenger med tanndrev like omhyggelig satt sammen som sveitsiske urverk. Setet var blitt polstret med skinn, men vekten av ham hadde fått det til å sprekke opp så deler av det falt ned på dørken. Ved venstre kne hadde han en hånddrevet lensepumpe for å få ut vannet, som han hørte klukkingen av under tiljene. Ved siden av ham var det en trådhylle med noe som så ut til å være en loggbok eller dagbok pakket inn i oljelerret. Den så ut til å være i bedre stand enn skinnsetet, men Pitt holdt seg klokelig fra å røre den.

Det lille av lys som hadde kommet inn gjennom ventilene i luka forsvant fullstendig da myra ble fylt opp og en elv begynte å oversvømme anleggsområdet.

Pitt prøvde å beregne hvor lang tid det ville ta før de reddet ham. Med tanke på strømmen av vann som hadde flommet over diket, antok han at elven ville oversvømme den lange utgravningsplassen på omtrent en halvtime. På den tiden ville politiet og brannvesenet være på plass, akkurat som de dykkerne han hadde bedt Thomas Gwynn om å få tak i. Det var en kran på stedet, og den hadde mer enn nok løfteevne, og dykkerne ville enkelt nok få lagt en stropp rundt ubåten. Han anslo toppen tre kvarter, og så kunne han slå opp luka igjen. I motsetning til den opprinnelige føreren, Ezra Lee, hadde ikke Pitt behov for å sveive propellen for fremdriften til Turtle. Han kunne sitte helt stille i den lille kokongen og vente på å bli trukket løs.

Over Pitt der ingen kunne se det, hadde bresjen som stålplata hadde slått i diket, fortsatt å utvide seg i rykk og napp etter hvert som det fossende vannet knekte opp større deler av muren og oppløste mer av fyllmassen. Gropen ble fylt opp, men i stadig høyere tempo. Akkurat idet Pitt hadde slått seg til ro med ventetiden, begynte tilbakestrømmingen av vann på innsiden av jordmassene å få dem til å slippe løs flak av jord og stein som falt ned i anleggsområdet som kalving fra en isbre. Det var dødvekten av fyllmassen som hjalp det gamle diket med å hindre at elven kollapset ned i gropen, men ved et avgjørende vippepunkt hadde nok av proppen blitt oppløst av de frådende vannmassene til at i et eneste katastrofalt øyeblikk raste en over ti meter lang del av muren og det som var igjen av fyllmassen sammen. En voldsom mengde sjøvann fosset inn på anleggsområdet, skylte mot alle sidene, kastet skumsprøyt høyt opp i luften og sendte en bølge av vann i heftig fart tre kvartaler inn på land med styrke nok til å dytte biler vekk fra veikanten og slå over ende enhver fotgjenger som var uheldig nok til å komme i veien for den.

For Dirk Pitt var det som om han var blitt kastet inn i en vaskemaskin og den var blitt satt på sentrifugering. Den kolossale bølgen hadde skapt understrømmer i vannet som allerede var i ferd med å fylle utgravingen, og som et vissent løv i en rennestein ble den lille undervannsbåten røsket ut av den to hundre år gamle hvileplassen og drevet av sted som et stykke drivgods som omsider havnet i New York Harbor.

Iskaldt vann fra flodbølgen gjorde Pitt våt til skinnet, der han presset armene og beina over den trange cockpiten for ikke å bli slått inn i de skarpe håndtakene og mekanismene som ble brukt til å drive og styre fartøyet. Så snart den første bølgen trakk seg tilbake, fikk vekten av vannet og kjølen undervannsbåten til å rette seg opp. Pitt visste at han var blitt rykket løs fra myra, og nå kunne han merke at Turtle skrapte aldri så langsomt mot den steinete bunnen av utgravingen. Enhver sjanse til snarlig redning var forsvunnet. Det ekstra trykket av det dypere vannet gjorde lekkasjen over Pitts hode verre. Det som bare hadde vært sporadiske drypp, hadde gått over til en jevn strøm.

Fartøyet ville bli fylt opp temmelig raskt, men Pitt var ikke klar til å kaste inn håndkleet riktig ennå.

Han tok tak i messinghåndtaket til lensepumpa og trykket den inn. Spaken beveget seg forholdsvis enkelt. Det som ikke gjorde det, var de gummierte lerretspløsene som skapte suget. I likhet med skinnpolstringen på setet, hadde det gamle stoffet mistet all elastisitet i løpet av det siste kvarte årtusenet og ble til støv ved den letteste berøring.

Pitt hadde som hobby å restaurere veteranbiler. Han var nevenyttig, skjønte seg på maskiner, og da han studerte pumpa med lommelykten på telefonen, så han at alt den trengte for å fungere ordentlig, var en måte å bygge opp og slippe ut lufttrykk på. Stoffet i regnjakken var for porøst til å motstå vanntrykket utenfor Turtle, men i et glimt av inspirasjon visste han hva han skulle gjøre.

Pitt kilte telefonen i trådhylla slik at den lyste ned på pumpemekanismen, og så satte han i gang.

Han hadde som regel et multiverktøy i lommen. Det var ikke noe flyselskapene ville la ham ta med seg om bord, og det var derfor han foretrakk Amtrak når han reiste til New York eller Boston. Han fisket kniven med tang opp av lommen og sparket av seg en av støvlene. Tanga ga ham kraften han trengte for å lette på presset fra ringen som holdt de fillete restene av den gamle pløsa fast i pumpa. Så skar han overlæret løs fra sålen på støvelen. Han satte det som nå i bunn og grunn var en Croc, tilbake på foten og ble sittende med en gummislange som var mer enn høy nok til å passe på den lille pumpa. Han skar noen centimeter av gummien og satte den nederste delen på plass og strammet den godt med tanga. Så presset han den stive gummien til den øverste delen av pumpa slik at den passet under pumpas metalldeksel. Han strammet ringen godt fast med tanga slik at den ble lufttett igjen.

Han begynte å trekke pumpehåndtaket frem og tilbake. Hver gang ble den hule delen av støvelen sugd flat, og så videt den seg ut. På kort tid hadde han nok trykk i systemet til å begynne å trekke vannet ut av lensepumpa og gjennom et rør som førte til en ventil ut av skroget.

Siden han ikke var sikker på om pumpa kunne få ham til å holde hodet over vannet som lekket inn i den ovale cockpiten, tok Pitt seg litt ekstra tid til å skjære strimler av jakken, så brukte han multiverktøyets knivblad til å presse dem inn i sprekkene mellom luka og innerringen. Stoffet ble nokså raskt gjennombløtt, og vannet rant ut av det, men ikke på langt nær så fort som det hadde gjort. Pitt vendte oppmerksomheten tilbake til pumpa da lyden av Turtle som skrapte mot bunnen plutselig forstummet og fartøyet ristet kraftig. Pitt stålsatte seg. Han forsto straks at strømmen hadde løftet ubåten opp av utgravingen, og at den nå fløt i hovedløpet til East River. Han hadde ikke en anelse om hvor dyp elven var eller sammenbruddsdybden til den eldgamle farkosten, og han hadde ingen planer om å finne det ut heller.

Han satte i gang med pumpa som en som var forlatt, og prøvde å ikke dvele ved at med all tjæra som satt fast i skroget, kunne det hende Turtle ikke lenger hadde oppdrift nok til å flyte. Han kjente hvordan undervannsbåten kastet og vred på seg der den ble hengende fast i virvler og strøm.

Han førte pumpehåndtaket frem og tilbake, og hvert drag drakk små slurker av vannet som rislet ut fra dørken i Turtle. I løpet av ti lange minutter, der han byttet hånd når han ble sliten i armen, hadde han nesten lenset båten og ble snart belønnet med en aura av svakt lys som skinte inn gjennom den reneste av kommandotårnets glassventiler. Pitt visste ikke om ubåten hadde kommet seg over overflaten eller ei. Han fikk ikke engang bedre perspektiv av å slå av lommelykten. Ruta var fremdeles møkkete, og solen var gjemt bak stormskyer, men han var temmelig fornøyd med innsatsen foreløpig.

Han slo på lommelykten igjen.

«Nå, skal vi se hvordan det går her,» mumlet Pitt og grep etter skruproppen til et av de to snorkelrørene. Han klarte ikke å løsne den med fingrene og gikk løs på den med tanga. Da han hadde fått av den første bolten, var messingpluggen fremdeles like stram. Han hadde en ugrei stilling å jobbe i, og metallet kjempet imot for hver omdreining han klarte å skru den, og selv om Pitt ikke var i noen umiddelbar fare for å bli kvalt, begynte luften å bli ganske tung å puste i.

Det sprutet vann ut av røret. Pitt ventet et øyeblikk for å slå fast at det ikke bare var restvann som var blitt liggende igjen i røret, men at snorkelen faktisk fremdeles var under vann. Han skrudde til pluggen igjen. Han var helt klart fortsatt under overflaten. Men etter det svake lyset som sivet ned å dømme, var den besnærende nær.

Han så på Doxa-klokken han hadde hatt festet på håndleddet i flere tiår. Det hadde bare gått tjue minutter siden han hadde stormet av sted for å berge Turtle. Redningsmannskapene var sikkert kommet til stedet nå, men han tvilte på at politiets dykkere hadde rukket å komme seg til anleggsområdet, for ikke å snakke om å få på seg dykkerdrakter og flasker. Pitt anslo at han fortsatt hadde nok luft i undervannsbåten til å klare seg til dykkerne fikk tid til å komme til myra. Problemet nå var bare at han ikke lenger var der de regnet med å finne ham, og han tvilte på at noen hadde sett at undervannsfarkosten ble dratt ut av anleggsområdet og til elven. Pitt husket hvor raskt strømmen hadde beveget seg før uhellet, og anslo at han var halvannen kilometer unna stedet der de ventet å finne ham. For alt han visste, kunne han være på høyde med Roosevelt Island.

Logikken sa ham at han hadde gamblet og tapt, og at det eneste rette å gjøre var å la Turtle fylle seg opp og stikke av slik at, med litt hell, kunne antikviteten bli hentet opp av elven. Hvis han ventet for lenge, var det sannsynlig at den lille undervannsbåten ville bli trukket av sted forbi Governors Island og være tapt for all fremtid ved de nedre løpene av havna der den videt seg kraftig ut.

Men Pitt var ikke den som ga etter for logikken uten videre. Ikke når han fremdeles hadde alternativer. Den vertikale propellen hadde ikke gått rundt på to hundre og femti år, og bladene var belagt av stivnet tjære som hadde deformert den og ødelagt hydrodynamikken i alvorlig grad, men Pitt gikk løs på jobben med liv og lyst. Til å begynne klarte han ikke å få propellen til å dreie i det hele tatt, og det var ikke før han grep det riflete trehåndtaket og stemplet føttene mot skroget, han lyktes med å dreie den rundt i en forpint omdreining. Han ga seg ikke, dreide den i en andre, og litt lettere, omdreining, og så en tredje og fjerde gang, til han kunne sveive propellen med én hånd og merket gjennom innretningen at de spinnende bladene faktisk fikk tak i det iskalde elvevannet.

Han kastet et håpefullt blikk på den ene ventilen som slapp inn noe lys, men han kunne ikke se om innsatsen hadde brakt Turtle nærmere overflaten. Glasset var for møkkete. Han visste bare at han hadde lykkes med å bruke opp enda mer av det som var av luft. Nå måtte han trekke luften dypt ned i lungene for å kjenne at han fikk nok oksygen. Han gikk gjennom regnestykker i hodet for å forvisse seg om at han ikke var karbondioksidforgiftet, som ville vise seg som svikt i de kognitive evnene. Et kjapt blikk på klokken viste ham at det hadde gått en halvtime siden han hadde lukket seg inn i undervannsbåten, og at han nettopp hadde nådd grensen.

Men det var et siste vågestykke som ga uttelling da han åpnet snorkelventilen igjen. Fuktig, iskald vind sivet ned gjennom røret, og Pitt trakk den langt ned i lungene. Han hadde klart å få Turtle opp til overflaten. Men han hadde knapt rukket å ta mer enn et halvt dusin dype drag da vannet nok en gang fosset inn gjennom snorkelen, så Pitt måtte kjappe seg med å stenge den. Turtle hadde dårlig oppdrift selv etter at den var blitt lenset, så den trengte det ekstra puffet fra den vertikale propellen for å holde seg på overflaten. Så snart den gikk klar av vannet, begynte farkosten å synke igjen.

Pitt sveivet propellhåndtaket som en gal og merket at han hadde brutt overflaten på at motstanden ga seg. Han var straks klar til å åpne snorkelen og slippe frisk luft inn i ubåten i noen få dyrebare sekunder før snorkelen sank under bølgene igjen og han måtte stenge den.

Siden både propellen og snorklene var høyere enn luka/kommandotårnet, visste Pitt at det var lite trolig at toppen av undervannsbåten også ville bryte overflaten. Likevel regnet han med at det var litt over femti prosent sjanse for at en årvåken skipper eller sjømann som jobbet på et av de utallige skipene, båtene og fergene som pløyde farvannet i New York Harbor, ville få øye på Turtle der den steg og sank gang på gang etter hvert som den ble trukket stadig lenger sørover av tidevannsstrømmen.

Førti minutter senere hadde Pitt nedjustert sjansene til null. Han hadde merket vibrasjoner i vannet to ganger, og det tydet på at det hadde vært båter i nærheten, men ingen av dem hadde fått øye på ham. Den fysiske innsatsen for å få Turtle tett nok opp til overflaten for å trekke selv de minste drag av frisk luft hadde kommet i konflikt med loven om avtagende utbytte. Han klarte ikke å skaffe oksygen til å oppveie for den han brukte opp på å dreie den vertikale propellen for å heve undervannsbåten. Han kunne holde det gående litt til, men han visste også at så snart han hadde klart å komme seg ut av enmannsubåten, måtte han fortsatt kjempe mot East River. Pitt hadde alltid vært dyktig til å svømme, men nå var han sliten og måtte holde noen krefter i reserve for en durabelig kamp så snart han var ute i vannet. Det hjalp heller ikke at kjernetemperaturen hans hadde sunket betraktelig siden klærne var blitt gjennomvåte av lekkasjen i luka.

Nederlag var en bitter pille å svelge, særlig for Pitt, siden han var en mann som hadde måttet bite den i seg mye færre ganger enn de fleste andre. Men nå var nederlag noe han bare måtte finne seg. Sjansespillet hadde ikke lønt seg i det hele tatt. Det var på tide å komme seg unna. Han måtte få undervannsbåten til å fylle seg raskt slik at han kunne svømme klar av den så kort under vannflaten som mulig. Pitt skulle bruke kniven til å fjerne stoffstrimene han hadde stappet inn rundt luka, og så ville dryppet fra den gå over til et jevnt regn igjen.

Han hadde akkurat begynt med det da han merket noe gjennom Turtles tykke treskrog. Det minnet om vibrasjonene han hadde merket tidligere da et skip hadde passert på kort avstand, men dette var på en måte dypere, mer skremmende. Han så straks for seg et enormt fartøy, et containerskip eller tankskip, som nærmet seg undervannsbåten på en dødbringende kollisjonskurs. Han følte seg med ett veldig utsatt. Lyden og vibrasjonen steg i intensitet til den lot til å fylle undervannsbåten, og det gikk omsider opp for Pitt at den ikke kom fra en skipspropell i det hele tatt, men fallvinden fra rotoren på et helikopter.

Pitt enset ikke vannet som rant ned på ham fra den ødelagte pakningen. Han sveivet hardt på håndtaket til den vertikale propellen med den ene hånden og pumpet lensepumpa med den andre, bet tennene sammen mot smertene i muskler som var presset til den ytterste grense. Lungene trakk desperat inn luft som inneholdt mindre og mindre av det livgivende oksygenet og ble stadig mer forgiftet av karbondioksidet han pustet ut.

Helikopteret måtte være rett over ham. Han kunne til og med høre hvinene fra turbinene over den orkanlignende fallvinden. Motstanden mot propellbladene ble borte. Pitt hadde klart å få ubåten opp til overflaten en siste gang. Hvis ingen så ham nå, var det ikke mer han kunne gjøre.

Han ventet, visste at Turtle allerede var i ferd med å synke igjen. Han holdt håpet oppe mot alle odds, men etter hvert som sekundene tikket forbi, måtte han nok en gang innse at slaget var tapt.

Så kom det to kjappe rapp mot metalluka som kimte i hodet til Pitt som om han befant seg inne i en klokke. Et sekund senere tørket en hanskekledd hånd noe av det verste belegget fra et vindu, og en kraftig lommelykt blendet ham. Lysstrålen ble borte og en dykkermaske dukket opp i synsfeltet. Pitt hadde lommelykten på mobiltelefonen på og ga mannen dykkertegnet på at alt var i orden med tommel og pekefinger, og så pekte han opp med tommelen for å vise at han gjerne ville opp. Dykkeren svarte med de samme tegnene og slengte en honnør med på kjøpet.

Pitt kunne akkurat så vidt se ut av det tørkede kuøyet at det var to menn i vannet sammen med ham, og at de la et nett rundt undervannsbåten. Han gjenkjente det som det samme utstyret arkeologene hadde tenkt å bruke til å heise Turtle opp av det århundregamle hiet. Han antok at et nyttefartøy med stor kran hadde vært så nær ulykkesstedet at de kunne flytte nettingen over til båten. Helikopteret hadde bare blitt brukt til å finne ut hvor ubåten var.

Det tok ikke dykkerne mer enn noen minutter å få nettingen rundt ubåten. En mann kakket i ruta igjen for å se om Pitt var klar, og så forsvant han inn i mørket. Dirk spente imot med armer og bein akkurat idet kranen begynte å løfte Turtle opp fra den våte graven. Den kom opp mye raskere enn han hadde regnet med. Det var som om han ble rykket opp av elven. Og i et skimmer av svakt solskinn steg Turtle opp av vannet med kaskader av vann som frådet fra det avrundede skroget. Pitt åpnet luka umiddelbart. Undervannsbåten kastet på seg og danset i enden av vaieren, snurret idet nettingen rettet seg ut. Pitt satte øyet inntil den glassruta som hadde blitt tørket av. Til sin forbløffelse så han at han var tretti meter oppe i været og fortsatt var på vei opp. Dette var ikke noen båt eller kran.

Han klarte omsider å skyve opp luka. Over ham var det massive understellet til et helikopter av typen Sikorsky CH-53 Sea Stallion. Lasteluka bak var åpen, og to menn i olivengrønne flygeruniformer og hjelmer satt på kanten av den og dinglet med beina. Da de fikk øye på Pitt som stakk hodet ut av Turtle, vinket de muntert som om dette var det mest normale de hadde gjort denne dagen. Pitt strakk på nakken for å se på elven som fjernet seg under ham. De to dykkerne som hadde slått nettingen rundt undervannsbåten, ble hentet av en liten politibåt med røde og blå lys som blinket på radarbøylen.

Før den iskalde vinden tvang ham til å søke ly i Turtle igjen, la Pitt merke til at han hadde drevet halvveis til Verrazzano-Narrows Bridge. Med tanke på hvor utmattet han var og nesten forfrosset, regnet han med at han aldri ville ha klart å komme seg på land hvis han hadde blitt nødt til å svømme.

Den strekningen Pitt hadde brukt over en time på å tilbakelegge med undervannsbåten, tok bare noen minutter for transporthelikopteret. Arbeidslag på anleggsområdet sto klare og ventet på at helikopterets last skulle bli senket ned på en haug av myk sand som i all hast var blitt lagt opp med bulldosere. Samarbeidet mellom flygeren og den som håndterte lasten gikk som smurt. Turtle landet med knapt et dunk, og vekten av den la seg ned i sanden, så da nettingen ble løsnet fra vaieren, ble den klossete, lille farkosten stående. Helikopteret forsvant med et brøl da Pitt kom ut av undervannsbåten til stor jubel fra anleggsarbeiderne, forskerne og dusinvis av brannkonstabler, politi og presse som hadde samlet seg på stedet.

Det ble raskt satt opp en stige, og Pitt var nesten klappet blå og gul på ryggen da han hadde kommet seg ned på bakken. En førstehjelper la et pledd over skuldrene på ham, og en annen ga ham et pappkrus med varm kaffe. Han gjentok at alt var i orden med ham da nesten alle som trengte seg rundt ham spurte hvordan det sto til. Han lot seg geleide til en ambulanse, men takket nei til å bli med til sykehuset. Han visste av erfaring at det eneste han trengte, var en lang dusj, tre eller flere drammer Don Julio Blanco tequila og en myk seng.

Heldigvis holdt politiet pressen på passe avstand. Pitt insisterte på at Thomas Gwynn og Vin Blankenship skulle få lov til å sette seg sammen med ham.

«Det var et pokker så dristig stunt, Mr. Pitt,» sa Blankenship. «Jeg kan ikke forestille meg alt papirarbeidet jeg hadde måttet ta meg av hvis du ikke hadde kommet deg trygt på land.»

Pitt lo av mannens uforstyrrelige ro. Den minnet ham litt om hvordan Al Giordino så på verden. «Jeg er glad for at du unnslapp den skjebnen, men av en eller annen grunn tror jeg ingen ville ha bebreidet deg dersom den mannen du bevoktet, stakk av for å berge en gammel ubåt. Det hadde nok sett litt dystrere ut hvis marinen ikke hadde kommet så raskt. Har du forresten noen anelse om hvordan det kunne ha seg?»

Gwynn sa: «En av dem som jobbet på diket så at ubåten ble skyllet ut i elven, så politiet brydde seg ikke engang om å sende dykkere ned for å lete etter deg. De tilkalte kystvakten for å søke i elven, og det var et av marinens helikoptre som var med i en redningsøvelse ute i Long Island Sound.»

«Akkurat idet de kom frem til Manhattan,» tilføyde Blankenship, «ble mannskapet sendt hit for å hente nettet som ble brukt til å heise ubåten opp av vannet. Det var en politidrone som fikk øye på deg, og den som styrte dronen, dirigerte helikopteret dit.»

«Alt i alt, temmelig enkelt og greit,» oppsummerte Thomas Gwynn.

Pitt nikket. «Jeg skulle akkurat til å gi opp og svømme for livet da jeg hørte helikopteret. Hadde det kommet bare noen sekunder senere, ville Turtle ha vært fortapt.»

«Men var det virkelig verdt det?» spurte Blankenship.

Hvis han hadde kjent Pitt bedre, ville han ikke ha stilt spørsmålet. Dirk Pitt kikket bort på arkeologene som svermet rundt funnet. Dette var ikke noe han hadde gjort for deres skyld — eller engang for sin egen, egentlig — dette dreide seg om å bevare fortiden slik at noen en gang i fremtiden kunne se Turtle og finne inspirasjon til å gjøre verden til et bedre sted. Pitt så ham rett inn i øynene. «Absolutt.»

Tre timer senere kom Pitt ut av badet på hotellet med et håndkle tullet rundt seg, og han skjenket mer romservice-tequila i et glass. Han hadde blitt avhørt av politiet i nærmere to timer. Blankenship hadde kjørt Thom Gwynn til kontoret og kom tilbake med noen tørre klær han hadde kjøpt inn. Etter at politiet var ferdig med ham, snakket Pitt med noen journalister uten noen annen grunn enn å skaffe NUMA litt god omtale, og ga inntrykk av at besøket på den arkeologiske utgravningen hadde vært offisielt. Han hadde ikke lyst til å sitte i flere timer på et tog tilbake til D.C., så han hadde klart å forlenge oppholdet på hotellet like ved FN. Utenfor var horisonten gnistrende av en million lys etter at uværet hadde gitt seg og gjort luften klar og frisk.

Pitt satte seg på en av lenestolene. Han hadde fremdeles for mye adrenalin i blodet til at det var mulig å sove. Papirene som var generert på FN-konferansen, inneholdt ikke noe av interesse, så han tok heller Isaac Bells maskinskrevne notater ut av plastlommen.

Han var ikke den som dvelte ved fortiden, så han tenkte ikke på sin egen rolle i oppdagelsen og hevingen av Titanic. Han tenkte mer på en gruvearbeider som het Joshua Hayes Brewster og hvordan han hadde drevet seg selv til vanvidd i oppdraget med å få lasten brakt til Amerika. Pitt husket at da han hadde nestet sammen Brewsters historie, hadde det vært noen deler av fortellingen som skurret litt. Han husket at han hadde syntes det var litt vel fantastisk at en gruvearbeider fra Colorado kunne ha klart å slippe unna med et av historiens største kupp, og likevel var ikke beviset for Brewsters suksess til å komme fra. Men kanskje, tenkte Pitt, han ikke hadde fortalt hele historien. Kanskje Bells versjon kunne kaste litt lys over hva som virkelig hadde funnet sted over hundre år tidligere.

Pitt justerte lampen og begynte å lese.