Anne Marie Meyer

19

Nattsvermere

Løgn og svik

Tilgivelse er svaret på barnets drøm om miraklet som gjør det istykkerrevne helt og det skitne rent.

Dag Hammarskjöld

PERSONGALLERI

Aila Darnly, f. 1855

William Darnly, gift med Aila

Elizabeth Darnly, f. 1878, Aila og Williams datter

Isak, f. 1875, Ailas sønn

Cecil Darnly, Williams far, godseier

Karstein Jakobsen, f. 1832, Ailas far, gruvearbeider

Milly Jakobsen, f. 1833, Ailas mor

Vilja Jakobsen, f. 1860, Ailas lillesøster

Teodor Jakobsen, f. 1862, Ailas lillebror

Magdalena Jakobsen, f. 1812, Ailas mormor

Maret Jentoft, f. 1854, Ailas venninne

Klemet Jentoft, f. 1854, Marets ektemann

Gard Edvardsen, f. 1852, fiskersønn, far til Isak

Ada Edvardsen, Gards nye kone

Herbjørg Edvardsen, Gards mor

Arnfinn Edvardsen, Gards far

Thomas Henry Walsh, walisier, eier Senjens Nikkelverk

Penelope Walsh, Poppy blant venner, gift med Thomas Henry Walsh

Lea Hansine Hansen, f. 1842, kokke hos gruvedirektøren

Simone, tjenestepike hos gruvedirektøren

Johan, svensk gruvearbeider

Edward Hamilton, Poppys far, bor på godset Manor Hall

Alexander «Alex» Floyd, tidligere venn av William

Catherine, Ailas venninne, gift med Alex

Ann Wilson, kokke på Manor Hall

James McBrien, butler på Manor Hall

Dorothy, husholderske på Manor Hall

Penrose og Gladys, tjenestepiker på Manor Hall

Peter, kusk på Manor Hall

Mildred, kokke på Darnly House

Gwendolyn og Lizzie, tjenestepiker på Darnly House

George, butler på Darnly House

Bernie, stallgutt på Darnly House

Noah, kusk på Darnly House

Vera og Duncan, eldre ektepar som bor i vokterboligen på Darnly House

Slik sluttet forrige bok:

En båt med råseilet oppe kom langsomt inn mot kaia. Mannen om bord hoppet opp på brygga og tjoret båten. Han var kledd i svarte bukser og en grå ullgenser. Det blonde håret krøllet seg i nakken. Aila svelget. Hun kjente ham igjen med det samme. Så var det slik Gard og hun skulle møtes igjen. Nesten som de hadde gjort den første gangen. Hun erindret det skjebnesvangre øyeblikket da Vilja og hun hadde gått til torget for å kjøpe fisk. Hvordan det blå blikket hadde tent noe i henne da han sto bak bordet med fisk og spurte hvem hun var. Alt som hadde skjedd siden da, hadde snudd opp ned på livene deres. De hadde håpet på et helt liv sammen, til å dele sorger og gleder, til å elske hverandre. Men skjebnen ville det ikke slik.

Da han rettet seg opp, fikk han øye på henne. Et øyeblikk var det som om tiden sto stille. Så kom han mot henne. Aila reiste seg. Han var den samme som før, det blonde, viltre håret, det faste, sterke blå blikket. De samme klærne. Og likevel var noe annerledes. Hun så det i øynene hans.

Aila svelget og kjente hjertet slå et ekstra slag da hun tok et skritt frem og rakte ham hånden.

1

Senja, august 1878

Aila kjente varmen fra Gards hånd da den lukket seg i et fast grep om hennes. Et øyeblikk ble de stående og se på hverandre uten å si noe, før han trakk hånden til seg.

– Jeg hørte at du skulle komme, sa han litt famlende, og strøk hånden gjennom det bustete håret. Det blonde håret var bleket av solen, og ansiktet hadde en gyllen farge. – Hvordan står det til med deg?

– Takk, jeg har det bra. Og med deg?

Et raskt smil gled over de følsomme leppene.

– Jeg har det vel så bra som jeg kan ha det, sa han og kremtet. – Skal vi sette oss?

– Ja, la oss gjøre det, sa hun og fikk se en benk som sto rett ved.

Aila visste ikke helt hva hun skulle si. Hun hadde ikke ventet å treffe ham igjen på denne måten. Gard satt foroverlent med albuene på knærne og hendene foldet, mens han speidet utover den glitrende, blå fjorden. Aila fikk plutselig en overveldende lyst til å stryke ham over ryggen og si til ham at alt ville ordne seg. Hun skjøv tanken bort med det samme og rødmet. Forundret merket hun at sinnet og skuffelsen hun hadde båret på, langsomt forsvant. Det var som om hun så ham for første gang, slik hun hadde gjort på brygga den gangen hun skulle kjøpe fisk for moren. Mye hadde hendt på de fem årene som hadde gått. Alt var annerledes nå, hun måtte ikke glemme det.

– Er du ofte her inne? sa hun til slutt.

Gard snudde seg mot henne.

– Nei, jeg er ikke det. Jeg må innom av og til for å hente varer, men jeg har for mye å gjøre på Holmenvær til at det blir særlig ofte.

– Jeg hadde ventet å treffe deg i går, hos direktøren, men jeg ble fortalt at din hustru er syk. Teodor fortalte at du hadde giftet deg igjen. Jeg håper ikke det er noe alvorlig?

– Nei, det er det ikke. Gard rettet ryggen, lente seg bakover og så tankefullt på henne. – Er du lykkelig sammen med din mann og livet i Wales?

Spørsmålet kom brått og overraskende.

– Ja, det er jeg. William er en snill og god mann. Jeg kunne ikke drømme om å få det bedre.

Det ble stille en stund, før Gard tok ordet igjen.

– Savner du Isak?

Hun møtte blikket hans.

– Jeg tenker på ham hver dag. Det var ikke meningen at jeg skulle være så lenge borte da jeg reiste til Wales, men så møtte jeg William, og alt forandret seg. Jeg vil veldig gjerne treffe Isak. Jeg lover at jeg ikke skal si noe som gjør ham opprørt. Din mor har sagt at du har gått med på at jeg får treffe ham, sa hun forsiktig.

Gard nikket.

– Jeg stoler på at du er varsom med ham. Isak har forandret seg mye siden du så ham.

– Jeg lover at jeg ikke skal gjøre ham opprørt. Fortell meg litt om ham. Hvem ligner han på?

– Han ligner mest på meg av utseende, men han har ditt lynne. Noen ganger undres jeg på hva han tenker. Han forstår mer enn vi tror. Du vil forstå hva jeg mener når du ser ham.

– Det blir fint å treffe ham igjen.

– Hater du meg, Aila? For det jeg gjorde mot deg? Stemmen hans var lav, og det var noe angrende i den. – Jeg vet at jeg aldri kan gjøre det godt igjen, men …

Hun møtte blikket hans.

– En tid gjorde jeg det, men ikke nå lenger. Hat fører aldri til noe godt. Du og din far ga meg et valg, og jeg valgte det jeg trodde var best for Isak. Jeg har ofte tenkt at det var feil, men jeg visste at du ville ta godt vare på ham. Det er forresten noe du må vite … sa hun og nølte.

– Hva er det?

– Noen dager før jeg skulle reise til Wales, traff jeg en mann på brygga. Det var mørkt, men jeg ville gå en tur før jeg gikk til sengs. Vel, denne mannen sa at jeg måtte forlate øya, hvis ikke var Isak og jeg i fare. Deretter skled jeg og falt i vannet og slo hodet mot en stolpe. Da jeg kom til meg selv igjen, lå jeg på brygga. Mannen var forsvunnet, men det kan ikke ha vært noen andre enn han som reddet meg opp fra vannet.

– Dette visste jeg ikke noe om, sa Gard forskrekket. – Hvem var han?

– Det vet jeg ikke, men jeg håper jeg en dag får svar på det. Jeg trodde det var din far som sto bak det hele, men han nekter for det. Likevel har jeg en sterk følelse av at han vet hvem mannen er. Jeg traff din far i selskapet hos direktøren i går, og jeg forstår at han ikke har forandret syn på meg.

– Jeg skal snakke med far, sa Gard bestemt. – Kanskje han vil fortelle meg noe mer?

– Vær forsiktig, sa Aila. – Jeg vil ikke at det skal skje Isak noe.

– Det trenger du ikke å være redd for, sa Gard mykt. – Hadde jeg visst … Jeg er så lei meg for alt som har hendt, men jeg var bundet på hender og føtter. Da Lina og jeg fikk vite at vi var halvsøsken, raste verden sammen. Jeg kunne ikke tro det, ikke Lina heller. Vi snakket ikke mye sammen før hun reiste. Vi skammet oss for mye, begge to, tror jeg, selv om det ikke var vår feil. Da Lina reiste, var det en stor lettelse, men jeg følte meg veldig alene. Jeg fatter ikke at fru Berg kunne holde på en slik hemmelighet i alle disse årene. Alt hadde vært annerledes hvis hun hadde fortalt oss sannheten.

– Nei, Gard. Din far ville aldri ha tillatt et ekteskap mellom oss to. Det vet vi begge.

– Han ville ha gitt etter til slutt, det er jeg sikker på. Det at jeg fikk en sønn, betød alt for ham. Han tidde og så fortvilet på henne. – Jeg klarer ikke la være å tenke på at vi … Han svelget. – Det er for sent nå, men jeg kan aldri tilgi meg selv for at jeg såret deg slik. Det er som en torn i hjertet på meg.

Aila betraktet ham, så de triste øynene. Hørte fortvilelsen i stemmen hans.

– Ikke plag deg med slike tanker, Gard. Det hjelper ingenting.

– Det var din mor som ba meg ta hånd om Isak. Far gikk med på det, men din mor ba oss holde henne utenfor. Ikke vær sint på henne, hun mente det bare godt.

– Jeg vet om det, mor har fortalt det. Jeg er ikke sint på henne, hun ville bare at Isak skulle slippe den skammen det er å vokse opp som uekte barn, født utenfor ekteskap.

– Jeg angrer på at jeg var så hard mot din mor og Teodor da de besøkte meg for en stund siden, men jeg var redd for at du ville ta Isak fra meg. Hun ville at jeg skulle gi deg Isak tilbake nå som du er godt gift, men jeg nektet.

Aila så på ham. Brått slo det henne at Gard kanskje trengte Isak mer enn hun gjorde. Det ville være hjerterått å ta ham fra faren nå.

– Jeg var fast bestemt på at jeg ville ta ham tilbake, men jeg innser nå at det ikke er rett. Du skal ikke være redd for at jeg skal lage vansker, jeg vil bare få treffe ham iblant. Så lenge jeg vet at han har det bra, og at du er glad i ham, er jeg fornøyd. Og at du forteller ham om meg når han blir stor nok til å forstå.

Noe myknet i øynene til Gard.

– Mener du det?

– Ja, Gard, det gjør jeg. Isak har sikkert glemt meg, og når han ser meg, vil jeg være en fremmed for ham. Det gjør vondt, det skal jeg innrømme, men så små barn glemmer fort.

– Ja, det er sant. Du skal få treffe ham, det har du mitt ord på. Jeg hører at du har fått en datter, sa han og smilte svakt.

– Det har jeg. Hun heter Elizabeth, og er oppkalt etter Williams mor. Hun er knapt fem måneder gammel, og er en bestemt liten dame.

– Hvem ligner hun på?

– Oss begge, antar jeg.

– Det er fint å vite at Isak har en liten søster. Det forandrer alt.

– Hvordan da?

– Det betyr at han ikke blir helt alene i verden hvis noe skulle skje med meg. Min hustru kan ikke få barn. Hun var mye syk som barn, noe som tok fra henne muligheten til å bli mor.

– Er hun god mot Isak?

– Ja, det er hun. Hun virker kjølig og formell, men hun er glad i Isak.

– Det er godt å høre.

Han betraktet henne.

– Du er den samme, Aila, og likevel er noe forandret.

– Hva mener du?

– Du er blitt mer moden, klokere, om jeg får lov til å si det, samtidig er du den samme bak de fine klærne. Jeg håper vi kan legge det vonde bak oss, og forbli venner?

– Takk, det var fint sagt. Selvfølgelig kan vi være venner, sa hun varmt. – Men det er noe jeg har tenkt på …

– Hva er det? Bare si det, jeg lover å svare, hvis jeg kan.

– Hvor mye er din far involvert i driften av gruva?

– Jeg vet ikke helt, sa Gard og gned seg på haken. – Han har ingenting med den daglige driften å gjøre, men han eier en stor del av den i form av aksjer. Det går rykter om at din mann har planer om å gjøre forandringer på eiersiden. Far er redd for at William vil presse ham til å selge seg ut.

Aila skjulte et smil. Så det var han, den godeste herr Edvardsen.

– Hvordan vet du dette?

– Far har fortalt det. Jeg mener at han bør trekke seg ut, min far er fisker og bonde, det er det han kan. Han bryr seg bare om det han kan tjene på gruvedriften. Dessuten vil ikke gruva bestå for alltid. Jeg har advart far om at han risikerer å tape alt han eier og har.

– Hvordan vet du det?

Gard trakk på skuldrene.

– Ikke glem hva som skjedde med gruva der du kommer fra. Det samme vil skje her, sann mine ord. Har ikke din mann sagt noe om det?

– Nei, William diskuterer ikke forretninger med meg, sa Aila. – Forresten, hva skjedde med Ylva?

– Ylva orket ikke mer av Lina. Jeg vet ikke helt hva som skjedde, og jeg brydde meg ikke om å finne ut av det der og da, men Isak var utrøstelig i flere dager. Han hadde jo bare vært sammen med Ylva. Lina brydde seg ikke stort om ham. Hvordan det?

– Jeg ville bare spørre om du vet hvor hun reiste, jeg skulle gjerne ha snakket med henne.

– Det vet jeg dessverre ikke. Hun var snill mot Isak, og han var veldig knyttet til henne. Jeg tror han savner henne fremdeles. Han kaller av og til den nye barnepiken for Ylva.

Aila måtte smile. Isak og Ylva hadde hatt et spesielt bånd, det var det ingen tvil om.

Det ble stille mellom dem da et par av karene fra gruva kom gående. De stanset foran dem og så hånlig på dem.

– Nei, men hva er det her for noe? sa den ene og gliste. – Hva vil herr Darnly si når han får vite at frua hans treffer andre mannfolk? Mennene lo.

– Hold kjeften, svinepakk, sa Gard og reiste seg. – Jeg skal ha meg frabedt at dere prater slik til henne. Kom dere tilbake på arbeid, begge to.

– Du har ikke noe med å fortelle oss hva vi skal gjøre, din bondejævel, sa den ene og stakk det skjeggete ansiktet opp i Gards. – Det tok ikke lange tiden før dere går bak ryggen på den fine herren hun er gift med. Han snudde seg bort og spyttet.

Gard knyttet nevene, rød i ansiktet.

– Det er best vi går, sa den andre og skottet nervøst til siden. – Ikke glem hvem faren hans er, du vil vel beholde arbeidet ditt?

Gard satte seg da karene gikk fra dem.

– Jeg beklager dette, sa han. – Jeg burde ha gitt ham en omgang.

– Ikke bry deg om det, sa Aila. – De fleste her ser fremdeles på meg som en gruvearbeiders datter.

– Det er vel så, men du skal ikke finne deg i at de prater slik til deg. Når du og mor kommer til Holmenvær, må jeg be deg om en sak.

– Hva da?

– Min hustru … Han tidde brått og kikket forbi henne.

Aila snudde seg og fikk se tre menn komme gående mot dem. Det var William, direktøren og herr Edvardsen. De vekslet noen ord med gruvesluskene før de kom bort til dem. Det isnet i nakken da herr Edvardsen boret de kalde blikket sitt i hennes og nikket kort. Gard reiste seg og hilste på direktøren.

Aila reiste seg og møtte det spørrende blikket til William.

– Dette er Isaks far, sa hun på engelsk.

William strakte hånden frem mot Gard.

– Det er hyggelig å hilse på Dem, herr Edvardsen, sa William høflig, men Aila kunne høre noe vaktsomt i stemmen, og noe som lignet sjalusi kom til syne i øynene hans.

– Takk, det samme til deg, sa Gard og tok hånden hans. – Jeg beklager min dårlige engelsk.

– Det er forståelig, sa William og slapp hånden hans. – Hva gjør du her, min kjære?

– Jeg var ute og gikk en tur, sa Aila. – Jeg skal gå hjem nå.

– Gjør det, så møtes vi til formiddagsmat, sa William.

Aila sa farvel og gikk fra dem. Da hun hadde kommet et stykke, kastet hun et blikk over skulderen og fikk se Gard stå og se etter henne. En kald vind strøk over ansiktet og fikk henne til å hutre.

Hun snudde seg og hastet mot direktørboligen. Hun var lettet over at hun ikke bar nag til Gard lenger, men også forvirret over sine egne følelser. Det var William hun elsket, det tvilte hun ikke på, men hun kunne ikke nekte for at de følelsene hun en gang hadde hatt for Gard, ulmet et sted dypt i henne. Hun hadde bare lagt lokk på dem og stengt dem inne i dypet av sitt hjerte. Skjult dem bak raseri og hat. Gard var hennes første kjærlighet. Hun kunne ikke endre på det. Det hun følte for William, var annerledes.

Hun åpnet døren og stanset for å trekke pusten da hun kom inn. Idet hun gikk mot trappen opp til andre etasje, kom Lea til syne i døråpningen.

– Der er du, Aila, sa hun og smilte. – Vi holder på å gjøre i stand formiddagsmat. Smilet sloknet. – Hva er det, du ser opprørt ut?

– Kan du bli med opp til Elizabeth en stund? Jeg må snakke med deg, sa Aila.

– Selvfølgelig, jeg skal bare si fra til de andre.

Lea stakk hodet inn kjøkkendøren og ga en kort beskjed, før hun snudde seg og fulgte etter Aila.

Elizabeth var våken og lå og sprellet med bena da de kom inn. Simone rettet seg opp og smilte.

– Jeg kom nettopp inn, sa hun. – Du ble så lenge borte at jeg tenkte jeg fikk se om den lille frøkna var våken.

– Jeg skal ta henne, sa Aila. – Hun er sikkert sulten.

– Det er bruk for deg nede, Simone, sa Lea. – Gjestene kommer snart.

Da Simone hadde gått, løftet Aila opp datteren og la henne til brystet.

– Fortell meg nå hva som har hendt? De kloke øynene til Lea så på Aila. Hun dro til seg en stol og satte seg.

– Jeg traff på Gard da jeg spaserte en tur ned på brygga, begynte hun.

– Gikk det ikke så bra? sa Lea.

– Jo, vi hadde en fin samtale, men det kom et par gruvearbeidere, og de var temmelig ufine. Jeg håper ikke de sprer rykter om at Gard og jeg … Hun svelget.

– Det gjør de sikkert, men ikke bry deg om det, sa Lea og så granskende på henne. – Vær likevel forsiktig, du er gift nå. Er du fremdeles sint på Gard?

– Nei, da jeg snakket med ham, forsto jeg at jeg ikke lenger bærer nag til ham, sa hun og kjente det prikke i ansiktet. – Jeg elsker William mer enn alt annet, men … Hun tidde og svelget klumpen i halsen. – Jeg er fremdeles glad i Gard, men jeg burde ikke føle det slik. Hva skal jeg si til William? Jeg så det på ham at han mislikte at jeg var der sammen med Gard. Han kom gående sammen med Gards far og gruvedirektøren etter at de to gruvearbeiderne hadde gått.

Lea tok den ene hånden hennes og ga den en varm klem.

– Ikke skam deg over at du fremdeles har følelser for ham. Dere elsket hverandre en gang og fikk et barn sammen. Det knytter dere sammen for resten av livet. Vær glad for at dere kan møtes som venner, fiendskap er en tung bør å bære. Den gjør ingen av dere godt. Husk at et hjerte alltid har plass for flere. Glem dette nå, og kle deg om til formiddagsmat. Fortell William hva dere snakket om, og vis ham at han ikke har noe å frykte fra Gard. Hun reiste seg. – Jeg må ned på kjøkkenet igjen, men vi kan prate mer senere.

– Takk, Lea. Du er så klok. Jeg kommer ned når Elizabeth har sovnet igjen.

Aila ble sittende og tenke. Hun både gledet og gruet seg til å se Gard igjen på Holmenvær om to dager. Lea hadde rett. Et hjerte hadde plass for flere. Hun kunne ikke rømme fra fortiden, men det var William hun var gift med. Han ga henne trygghet og kjærlighet, og det var det som betød noe.